Ридли Пиърсън
Верига от улики

Превод от английски: Златозар Керчев, 1996

chitanka.info

Когато твоят свят се обърне с главата надолу, тогава разбираш кои са ти приятели. Тази книга е посветена на най-добрия ми приятел (чиято идея вдъхнови моя разказ) — Брадбъри Д. Пиърсън. Благодаря ти, Бро.

Пролог

Той чу наближаването й, преди да е стигнала върха на стълбите. Дива и гневна, като обзета от безумие, с надигаща се в душата й ярост, резултат от толкова силно пристрастяване към алкохола, че две седмици по-рано той я беше открил припаднала, като ръката й, покрита с петна, все още държеше здраво бутилка със силен спирт.

Докато се опитваше да се пребори със стъпалата, тя му крещеше, изведнъж превърната в стокилограмова балерина, която с едната си ръка напипваше перилата, а едното й око беше затворено в усилие да спре виенето на свят.

— Донеси ми го, Момче!

Това беше за нея името му: Момче — единственото име, с което се обръщаше към него. И двамата съзнаваха какво означаваше това го. Момчето го вземаше всеки ден от близкия магазин за напитки — или в дните, когато тя имаше необходимите пари, за да го купи. Възрастният мъж с бяла твърда брада му подаде кафявата торбичка и Момчето покорно го отнесе вкъщи. За него това беше отрова. За нея — рай небесен.

Днес тя нямаше пари, но вече сигурно беше забравила за това и беше убедена, че той й прави номера, а в случаите, когато беше сигурна в това, светът се превръщаше за Момчето в страшно място. Тя имаше огромни силни ръце, подобни на гребла, и непреклонната воля на самозван тиранин. Не знаеше прошка.

Той лъжеше за синините в училище. Нагласяваше и измисляше. Училищната медицинска сестра се беше отказала да задава въпроси, след като се беше наслушала на изобретателно измислените му обяснения. Хората знаеха за майка му: този град, сгушен в околността на Кънектикът, беше толерантно място.

Той чу стъпките от подутите й крака по единадесетте стъпала. Колко много пъти ги беше броил, докато тя слизаше? По тялото му преминаха тръпки. Дали днес неговите напомняния и забележки щяха да свършат работа? И защо краката му винаги отказваха да бягат, когато тя приближаваше? Защо стоеше там и я чакаше, като че ли ги привличаше един към друг някакъв магнит? Съзнаваше, че оцеляването му зависи от това тя да не го вижда, от това да не го владее по този начин. Знаеше, че трябва да се скрие.

Стоеше като замръзнал на мястото си. Можеше да каже със сигурност как е облечена по шумоленето на материята: хавайски оцветената домашна рокля, носена като гигантска затворена с цип палатка над подпухналата й бяла кожа с нейните яркочервени петна и необясними черно-сини пъпки. Ушшш, тя слизаше. Освободи последното стъпало и изправена пред избора на две посоки, по които да продължи, по някакъв начин беше привлечена от миризмата му и се отправи към него — тя, човек, който не би могъл да усети миризмата на прегорял хляб, поднесен под носа й.

Това беше единственото, което беше яла през последните три месеца: една филия тост, оставена й от него до леглото сутринта преди училище. Тя се събуждаше някъде към обед, а след това пиеше до след полунощ, като телевизорът й се чуваше високо, стъклените й очи, фиксирани в екрана и много подобни на очите, които имаха някои от препарираните животни на момчето. Мъртви очи, даже когато тя се опитваше да отправи с неясен звук думите си към него. Мъртва от години. Но както той си мислеше, не съвсем мъртва, когато напредваше през кухненската врата, отваряйки я с удар, достатъчно силен, за да строши кост.

Той мина през вратата на стаята, която служеше за пералня, движейки се гърбом, винаги по този начин, не изглеждаше, че беше в състояние да побегне напред, когато тя го преследваше. Той й позволяваше да го контролира. Шумът на пантите го издаде. Почувства как студена пот се стича по ребрата му, а гърлото му пресъхна: когато бягаше от нея, тя удряше по-силно.

Навън, както се виждаше от прозореца, бледнеещите слънчеви лъчи, задушени от облаци, промиваха хоризонта до въглено сиво. Двойка патици с проточени като стрели шии прелетяха на север над широколистната гора, където момчето си беше построило малка неудобна крепост високо в клоните на едно дърво. Лятно време то можеше да се крие там, но сега не беше лято и убежищата му ставаха все по-малко — тя ги знаеше всичките.

И сега той беше тук, в пералнята. Като в задънена улица. По-лошо: огромен куп от мръсни дрехи стърчеше от пластмасовия кош и въпреки че беше потънал в работа — като че ли без друго нямаше достатъчно повод да е побесняла — гледката, която представляваше тази мръсна купчина много вероятно щеше да прибави още нещо към наказанието.

Той протегна ръка към белината, защото му мина през ум, че би могъл да я хвърли в лицето й и да я ослепи, въпреки че сърцето му не му позволяваше да постъпи така, а освен това откри, че бутилката е абсолютно празна и суха. Заби очи в бутилката и си пожела, ако е възможно, по някакво чудо тя изведнъж да се напълни и да го спаси от гнева й.

Той се огледа и погледът му попадна върху една стая, която не предлагаше нищо повече от една задна врата, която водеше навън към студа. Ако излезеше там, тя щеше да удари ключа и да го остави навън. А ако това станеше и някой разбереше, тогава щяха да я приберат — такава заплаха беше отправяна неведнъж. Което пък на свой ред щеше да означава, че той ще живее с чичо си и ако момчето не грешеше, чичото се занимаваше с търговия на наркотици и отчасти с бандитизъм — италианец и горд поради това обстоятелство. Ходеше на църква два пъти седмично. Момчето не искаше нищо от това.

От другата страна на вратата ясно чу стъпките на майка си, които скърцаха над трохите по кухненския под с приближаването й. Понякога тя забравяше напълно за него само няколко минути след началото на преследването. Не днес, стана му ясно.

Звънецът на сушилнята се обади — динг! — и този зов съдържаше някаква магия. Сушилнята! Защо не? — запита се той. Без да мисли повече, отвори вратата и докато нейните стъпки приближаваха, лудо награби чистите дрехи и ги натъпка в синия пластмасов кош с пурпурните четирилистни детелини. Промуши единия си крак вътре в машината, но опари ръката си, когато докосна изпъстрената в сиво рамка на барабана. Започна да мисли дали да приеме всичко, което би могла да му причини, и реши мигновено, че всякакво изгаряне е по-добро от това. Сви се на топка, като коленете му се притиснаха в гръдния кош и заприлича на ембрион, белите му дробове започнаха да се пърлят от сухата метална горещина. Провря пръстите си в пластмасовата сива закопчалка на филтъра, монтирана на вратата, и я затвори тихо. Клик. Потрепери. Даже в пристъп на ярост тя имаше слонски слух.

Той беше наследил същия този слух или може би това беше някакво качество, което се беше развило у него, но какъвто и да беше случаят, той я чу, когато тя бутна и отвори пружиниращата врата, чу как тя шляпна отново след нея като крило на огромна птица.

Сега можеше да си я представи така ясно, като че ли се намираше с нея в стаята. Мекото й гъбесто тяло, прегърбено и неподвижно, зашеметената й глава, извиваща се като на кукумявка, оглеждаща тъпо стаята, опитвайки се да мисли, но прекалено пияна, за да успее. Изчезването му щеше да я обърка — да я вземат дяволите. Ако той беше с късмет, тя щеше да започне да изпитва съмнения относно себе си. Щеше да забрави как така беше попаднала в пералнята като сомнамбул, който излиза от транс._Ушшш._ Шумът, който идваше от нея, докато минаваше покрай сушилнята, движенията й, тежки и неестествени. Сърцето му барабанеше болезнено в гърдите. Дробовете му пареха от горещината. Ушшш, роклята й премина отново наблизо. Той сграбчи здраво вратата в усилие да я поддържа затворена, за да не би тя да се опита да я отвори. Ако попречеше на намеренията й, тя може би щеше да се откаже.

В дробовете му се появи гъдел, парене и сърбеж едновременно. Това чувство се разпростря в гърдите му, дращеше вътрешностите на дробовете му и пробиваше дупка дълбоко в гърлото му.

— Къде си, Момче? — извика тя хрипкаво, задавяше се от напираща слуз.

Направи усилие да потисне неприятното чувство, като се опита да преглъща с гърло, оголено от изгарящата горещина, противопоставяйки се на импулса да кашля, за да не разкрие скривалището си. Гърдите му бяха в пламък, а ноздрите му широко отворени и му се струваше, че ако не се изкашля, дробовете му биха могли да се пръснат.

— Момче? — прогърмя гласът й само на няколко изпълнени с опасност крачки от него.

По лицето му се стекоха сълзи. Той издиша в дълго, контролирано усилие, което отказваше на тялото му всякакво право на кашлица. И когато отново пое въздух, той нападна гърлото му, все едно, че беше погълнал горящо масло.

Но тази болка беше толкова незначителна в сравнение с болката, която би могла да му причини, че той я прие с радост, като даже позволи на една самодоволна усмивка да го завладее в тъмнината. Той наистина беше хитър дявол, в което тя често го обвиняваше. И когато я чу да излиза енергично от стаята на път за друго място в къщата, където щеше да вилнее, докато припадне в някакво кресло или на кушетката, или даже на пода, той се мъчеше да разбере къде и как би могъл да открадне малко пари, за да я поукроти и да купи за себе си още една нощ на оцеляване.

1.

„Още един?“, чудеше се той, чувството на страх беше не по-слабо от всичко, което беше изпитал.

На връщане от единственото му за цяло лято отиване на плаж детективът Джо Дартели чу съобщението по радиото и престоя по-голямата част от времето, през което светеше зелена светлина, преди някой да прояви разум и да натисне клаксона и да го разбуди от този момент на уплаха.

Кодът означаваше самоубийство — не че имаше някаква полза от кодовете, местните медии използваха тези честоти в стил на паразитираща рибка, прилепнала към корема на акулата, и те познаваха всички кодове, бяха в състояние да интерпретират даже и най-малкото отклонение — но в този случай това, което привлече вниманието на Дартели, беше прибавената дума „летец“. Скачач.

Още един.

До пристигането му в началото на търговската част Хартфорд Гранада патрулиращият персонал вече беше опънал познатото въже около сцената на произшествието, като по този начин държеше на разстояние неколцина загубени любопитни и два нетърпеливи новинарски екипа. Имаха късмет: в единадесет и тридесет през нощта сърцето на тази част от града беше фактически обезлюдено, застрахователите прекарваха нощите вън от града, освен в случаите, когато им се налагаше да присъстват. Беше добре, че късните новини бяха вече свършили и събитието се превръщаше в новина за утрешния ден. Дартели забеляза един форд таурус без отличителни знаци, паркиран накъде и да е, и една черна кола от тези, с които обикновено превозват затворници и която Дартели бързо разпозна. Това беше автомобилът, който служеше на Теди Браг, когато събираше доказателствен материал. Върху задните врати бяха отпечатани думите: „ПОЛИЦЕЙСКИ ДЕПАРТАМЕНТ ХАРТФОРД, ОТДЕЛ СЪДЕБНА МЕДИЦИНА“. Да се нарече такава дреболия, като тази на Браг, отдел, беше малко нещо пресилено, като се има предвид, че се състоеше от само двама души. Но може би това обстоятелство караше обществото да се чувства по-добре при мисълта за доларите, които се заплащаха за данъци.

Дартели паркира осемгодишното волво 245 комби, като остави мигачите да светят, и чукна сенника с документите, които идентифицираха колата като притежание на детектив от Хартфордския полицейски департамент (ХПД), като целта беше никой да не я закача. Той напусна комфорта, предоставен му от климатичната инсталация, и попадна в супата на почти непоносимата горещина и враждебна влага.

Носеше сини бермудки, мокасини без чорапи и бяла риза за голф от „Скотис Ландинг“, заведение в Коконът Гроув, Флорида, което предлагаше риба и чипс, сувенир от ваканция, която принадлежеше на далечното минало. Патрулиращият полицай на вратата не го позна и се опита да го изкъшка, преди полицейската му карта да му издейства достъп.

— Добър вечер, сър — изрече полицаят с нотка на извинение в гласа си.

Джо Дартели кимна, въпреки че в цялата тази работа нямаше нищо добро. Един черен американец, проснат на тротоара, напиращи журналисти. Той закачи картата към яката на ризата си.

— Кой се занимава със случая? — попита Дартели.

— Ковалски — отговори полицаят.

Детективът кимна отново. Можеше да се очаква, помисли той. Когато работите тръгнат на лошо, рядко се случва да не стигнат така до края.

— Петият етаж — информира го полицаят.

Той чу сирената на приближаващата отдалече линейка и тя ставаше все по-силна и по-писклива, като че ли можеше да дойде навреме, за да спаси изстиващите останки, които изпълваха евтиния костюм, захвърлен кървав и обезобразен върху тротоара. За сцената подхождаха повече чувал за прибиране на трупа и автомобилът на съдебния лекар, а даже и тогава щяха да бъдат нужни лопата и маркуч.

Август в Нова Англия: не беше виждал туристически брошури, които да разнасят хвалби за това време.

Приближи асансьора с вкиснат стомах, което нямаше нищо общо със сандвича и горчицата, които беше нарекъл обяд. Състоянието на стомаха му представляваше резултат от отровна комбинация от страх и чувство на вина: още един. Изпитваше неотразим натиск върху слепоочията си, който причиняваше безжалостна остра болка, която сякаш пробождаше самия му мозък.

Спомни си за последното самоубийство, с което се беше занимавал преди три години, и последвалото разследване и дотолкова силно почувства как му се завива свят, че когато кабината на асансьора се раздвижи, той се подпря с ръка, за да запази равновесие.

Изпълних дълга си, си каза той при спомена за смъртта, която вестникът бързо нарече Ледения човек. Беше отвратителна зима със седемнадесет ледени и снежни бури, две виелици и десетдневен период, когато живакът нито за момент не стигна до пет над нулата. През март при разтопяването на една преспа се показа един замръзнал самоубиец — Ледения човек.

Действах според правилата, каза си той. Но знаеше добре истината: заради приятелството беше погледнал встрани. Беше разследвал, описал и класирал някои потенциално подозрителни улики, фактите относно които, свързани един с друг, изглеждаха близки със случая Леден човек — макар и косвено — като беше решил да не насочва вниманието на главния разследвач, детектива Роман Ковалски, върху тези улики. През последните две години вътре в себе си беше размишлявал върху това решение — сега той го поставяше под съмнение.

Не наруших закона. Това в крайна сметка беше най-важното за Дартели. Беше насилил закона може би до последна възможност, но беше останал в рамките му. Ако го откриеха, това можеше да му струва преназначаване или трансфер, но това беше работа, изпълнена с трудни преценки, и той беше направил своята, добра или лоша. Обаче разкриването на това второ и подобно на първото самоубийство прибави ново бреме към по-ранното решение. Дали не беше изтълкувал погрешно доказателствения материал? Дали решението му да го игнорира сега не създаваше възможност за още едно убийство? Въпреки климатичната инсталация, той започна да се поти отново, кашляше сухо и чувстваше болка в белите си дробове. Обвиняваше „Гранада Ин“. Това беше достатъчно прилична верига, но точно този хотел беше пълен боклук. Прякорът му беше „Де Нада“ — от нищо на испански.

Двама униформени полицаи охраняваха петия етаж и Дартели обясни факта, че го спират за втори път, с бермудките си. Ковалски, който беше на мнение, че светът се върти около него, огледа критично одеждата на Дартели и информира с тежкия си акцент, характерен за Бронкс:

— Единственият свидетел е някакъв мургав наркоман отсреща на улицата. Ако искаш да направиш нещо, би могъл да го разпиташ.

Тялото на детектива Роман Ковалски беше покрито с твърде голяма растителност — рунтава, черна, къдрава, която стърчеше вън от ръкавите и яката му, веждите му се извисяваха внушително като два навеса над близко разположените му едно до друго черни очи. Брадата му се нуждаеше от бръснач, преди да е изминал половината ден. Беше прекалено суетен, за да си позволи да я остави да расте, но така щеше да си спести много време и усилия.

Ковалски дъвчеше дървена кибритена клечка. От джоба на полиестерната му риза се подаваше пакет цигари „Кемъл“ без филтър. Той излъчваше горчивата миризма на страстен пушач. Този човек имаше славата на второсортно ченге. Дарт не можеше да разчита на него. Ако стигнеше до края на някакъв случай, това ставаше или защото му е провървяло, или защото се е възползвал от услугите на издайник. Списъкът на успехите му беше повече от скромен. Той нарушаваше всички правила и винаги му се разминаваше, беше любимец на шефовете.

— Не съм дежурен — декларира Дартели.

— Че какво — възрази Ковалски раздразнено. — Ако си търсиш работа, разпитай свидетеля. Ако искаш да бъдеш свободен, върви си у вас. Какво ми пука от тая работа?

— Видях колата на Браг.

— Сега той се занимава със сцената на произшествието — поясни Ковалски, сочейки към стаята. — Слушай, ако не искаш да помогнеш в свободния си ден, това никак не ме вълнува. Но тогава по-добре изчезвай, ясно? Тъкмо по това вечерно време нямам настроение да те гледам как се перчиш.

— Отсреща на улицата? — попита Дартели. Искаше да погледне във вътрешността на тази стая и да поговори с Теди Браг. Трябваше да разбере докъде са стигнали до този момент. Тръгна обратно към асансьорите.

— Хубави бермудки, Дарт — се провикна Ковалски, употребявайки прякора му. — Изглежда, че си готов за почивка.

Джо Дартели, както беше с гръб към Ковалски, вдигна дясната си ръка и му показа средния си пръст. Дочу хихикането на Ковалски.

Беше добре — работата тази вечер тръгваше.

Свидетелят носеше шапката си поставена обратно, при което пластмасовата лента покриваше челото му. Тъмнозелените му абсурдно големи шорти се спускаха до средата на черните му глезени. Дарт показа значката си на полицая, който пазеше хлапака. Лицето на момчето се намръщи, а краката му се задвижиха тромаво, сякаш беше член на маршируващ оркестър. От черните набучени в ушите му слушалки се чуваше високият вой на рап музика. С приближаването си Дарт усети усилваща се миризма на марихуана. Направи знак на хлапака да зареже изкуството. Формално се представи като детектив Джоузеф Дартели от отдела за престъпления срещу личността от ХПД. Той направи това достатъчно близо до униформения, за да може последният да го чуе, и отбеляза името му в бележника си срещу съответната дата и час. Записа името на хлапака и прокара линия под цялата информация, изпитвайки чувство на досада от неприятностите, които съдилищата причиняват на хората.

— Не приличаш на ченге — изломоти хлапакът.

— Не приличаш на надежден свидетел — контрира Дартели. — Изглежда, че кратуната ти е напълно зашеметена. Искаш ли да те претърсим?

Хлапакът се размърда нервно.

— Нека само водим разговори, Джак — смънка той.

Това, разбира се, беше вярно, Дартели приличаше повече на посетител на Дисниленд, отколкото на ченге, което се занимава с грабежи и убийства, но беше важно да не позволи на свидетеля да изпита чувство на превъзходство или увереност в себе си. Уолтър Зелър, учителят на Дартели и бивш сержант, го беше научил навремето да преценява бързо свидетелите — все едно дали правилно или погрешно. Напереният свидетел трябва да се смути, неохотно даващият показания свидетел да се ухажва и утешава.

Дартели имаше нервния навик да притиска езика си срещу малкия белег върху долната си устна, откъдето някога беше избил един зъб. Обяснението за белега беше, че изгубила контрол шейна се е блъснала в дърво, когато Дарт бил на дванадесет години и поради това с прекалено много енергия и прекалено малко здрав разум. Истината се намираше по-близо до домашното огнище. Нокътят на старата дама беше попаднал върху челюстта му по време на едно от нервните й избухвания и това го беше изпратило в спешното отделение за четири шева и известно количество изобретателни обяснения.

Дартели носеше къдравата си глава от песъчливо жълта коса късо подстригана, особено над челото, където фронтовата линия беше в пълно отстъпление. Имаше сиви очи, кокалесто тяло и светла северноиталианска кожа, за която повечето жени му завиждаха. При подходящо осветление Джо Дартели изглеждаше строг и сериозен, което беше много удобно за едно ченге. Изкуствената светлина от уличните лампи произвеждаше същия ефект, като променяше чертите му и му придаваше вид по вкуса на един кубист или импресионист и маскираше иначе нежното му излъчване.

— Кажи ми какво си видял — попита Дарт с нещастен глас, след като се измъчваше от горещината. Той избухна в ново кашляне. Дробовете му бяха пресъхнали въпреки влажността на въздуха. Трябваше да се примири с това.

— Паркирам онзи буик там, Джак, нали разбираш? А онзи беше оставил покрива отворен, нали така? И тъй, затварям го, окей? Гледам нагоре през него — когато онова момче се хвърля от шибания прозорец и си размазва задника по целия гаден тротоар. Кръв навсякъде.

— Се хвърля? — попита Дартели, като в същия момент изпита сериозно съмнение. На този свят няма такова нещо, наречено надежден свидетел. Нищо подобно не съществува.

— Направо от прозореца, Джак, слушай какво ти говоря. — Той изви голямата си ръка с дълги пръсти и розова кожа под ноктите, имитирайки скок, като при това изсвири съгласно скалата на Доплер, за да илюстрира падането. — Бам! — почти изкрещя, когато ръката му стигна до въображаемия паваж. — Здравата се натърти.

Дарт мислеше за легло. И за това колко дълъг беше изминалият ден, и за това, че беше постъпил глупаво, като се беше спрял и замесил в тази работа. Свидетелят беше кръгла нула. Някакво жалко парче мъртво месо се подава от някакъв костюм на улицата. „Кого го е грижа“, се попита той, опитвайки се да се убеди, че трябва да се откаже.

Но знаеше, че не може да отмине.

— Скочи ли, или се хвърли? — Още един път Дарт направи опит да изясни положението.

В главата му се чу онзи неканен глас: „Изпълних дълга си“.

— Казвам ти, че онзи баламурник се хвърли.

— С главата надолу?

— Точно така. Също както на шибаните олимпиади. — Той вдигна ръката си, за да повтори пантомимата заедно със звуковия ефект. Беше определено със замъглено съзнание. „Лайнян свидетел“, помисли си отново Дарт.

Но съществуваше Ледения човек, чиито контузии също говореха за хвърляне с главата напред, въпреки че трупът беше ударен най-малко от един снегорин и отнесен на разстояние няколко пресечки, преди да заседне в една преспа за около някъде между четири дни и две седмици, като по този начин всякакви категорични заключения относно понесените увреждания ставаха крайно несигурни. Но той се беше хвърлил, беше се хвърлил и този. Съвпадение? Лайна!

Това, което Дарт беше забелязал залепнало към тротоара, изглеждаше да поддържа този свидетел: главата на скочилия беше хлътнала, по-голямата част от лицето липсваше, горната част на тялото — разнебитена каша. Онова, което някога е било ляво рамо и ръка, сега лежеше нагънато и смачкано под него. Док Рей и Тед Браг щяха да кажат нещо повече за точния ъгъл на удара, въпреки че беше малко вероятно да отделят много време на случая. Самоубийствата се изясняваха бързо.

Но Дартели знаеше: скачачите не се хвърляха, те скачаха даже от мостове, където водата създава илюзията за меко кацане. Разбира се, за всяко нещо имаше изключения, просто не му се искаше да трябва да ги обяснява. Имаше желание да скъса листа и да погребе тази мръсна подробност веднага и на самото място. Ти направи това веднъж, можеш да го направиш пак, настояваше нежеланият вътрешен глас, като го наказваше, принуждаваше го да направи всичко друго, освен това.

Дартели нареди на полицая да отведе хлапака на Дженингс роуд и да почака или него, или Ковалски, за да документират показанията му.

— Не мога да си оставя къщичката — оплака се хлапакът.

Дартели каза на полицая:

— Ако ти прави номера, претърси го, обработи го и му дай възможност да се ориентира.

— Мога да си взема дозата по някое време — предложи бързо хлапакът.

Дартели го погледна неодобрително. Лайнян свидетел, помисли той. Лайнян случай.

Дартели се върна в „Де Нада“, минавайки покрай своя сержант Джон Хейт, който засега се занимаваше с някои медии. На Хейт не му харесваше нощната смяна — двете команди по престъпления срещу личността се редуваха и през тези седмици беше по-добре да се стои далеч от Хейт. Дартели направи точно това.

Докато детективът стигна до стаята, Теди Браг, цивилният директор на отдела за съдебна медицина, стоеше на входа и нетърпеливо пушеше цигара.

— Това, да работиш с момиче, може да бъде истински кошмар.

— Жена — поправи го Дартели. Саманта Ричардсън, другата половина от тима на Браг, не беше момиче.

— Каквото и да е. Прилича на жена ми — винаги ми казва какво да правя. Командва ме непрекъснато. На кого е нужно това? Достатъчно си патя вкъщи.

— Тук ли е тя? — попита реторично Дартели, чувайки прахосмукачката от другата страна на вратата.

— Чисти, обработва това нещо така, сякаш се занимаваме с делото „Симпсън“ или нещо такова. Човекът решил да целуне цимента — и тогава какво е това, което трябва да се мине с прахосмукачка? Кое е това сериозно нещо?

Браг беше на около петдесет и пет, нисък и слаб, с пронизващ кафяв поглед и изкуствени зъби на горната челюст. Имаше нрав на гимназиален учител. Кожата му беше много бледа и изглеждаше уморен. Дартели знаеше, че този човек не се чувства добре, защото Браг обикновено беше първият, който изискваше пълна колекция от улики.

— Някаква чернилка се премята — продължи Браг, като от устните му се отделяше пушек. — Кой се интересува от това?

Раса, заключи детективът. Половината от отдела наричаха черните чернилки и въпреки че не закачаха италианците, наричаха латините паники. Четири банди контролираха северния и южния квартал. През последните дванадесет месеца бяха регистрирани петдесет и осем убийства в град, където преди пет години имаше петнадесет. Бандите и тяхното насилие, разпределени според етническата си принадлежност, бяха типизирали расите си в умовете на повечето ченгета — имаше много малко хора от полицията свободни от една или друга форма на предубеждение. И за да бъде положението още по-лошо, гангстерският проблем беше станал толкова остър, че Хартфорд — до налагането на отрядите с особено предназначение — беше посочен в новинарско списание като един от най-лошите градове в Нова Англия. Сега отделът имаше своя собствена команда — въпреки че териториалните войни продължаваха и че броят на труповете нарастваше всяка седмица.

— Ти се интересуваш — отвърна Дартели. — Познавам те много добре, Теди.

— Не знам, Айви. Не съм сигурен, че вече се интересувам. — Той всмукна от цигарата си и като резултат от това действие очите му се затвориха и лицето му придоби мъртвешки вид. — Бил си в тези квартали — проектите. Повярвай ми, може би за тях е по-добре да са мъртви. — Той прекрати пушенето и се огледа къде може да се освободи от цигарата си. — Винаги можеш да поемеш моите функции.

— Няма начин.

Единственият ХПД детектив със свидетелство по криминалистика, Дартели отдавна беше създал добри професионални връзки с Браг. Детективът предизвикваше недоброжелателски чувства у колегите си заради образованието си — повечето от детективите бяха дошли от средите на редовите полицаи и някои от тях се отнасяха с презрение към бързия възход на Дартели. Тъй като беше получил степен от университета Ню Хейвън, той беше погрешно свързван с Йейл и като резултат живееше с прякора Айви[1]. Но също така беше и спечелил известно уважение и внимание от другите детективи заради продължителната си връзка с оттеглилия се Уолтър Зелър и заради подробното изучаване на сцените на местопроизшествията. Успехите му в разкриването на убийства говореха за сериозното му старание — Дартели редовно държеше първото място в това отношение между колегите си.

Браг отново погледна часовника си и измърмори:

— Нямам намерение да прекарвам цялата нощ във вонящата „Де Нада“, да я вземат дяволите.

В същия момент вратата на стаята се отвори и една висока слаба жена с подстригана на черта коса и зачервени бузи изстреля:

— Готово, шефе. — Тя остави прахосмукачката, специално съоръжена с отстраняем филтър за събиране на косми и влакна.

Ковалски се зададе в края на коридора с привлекателна хотелска управителка до себе си — той беше женкар от най-лошия вид. Приближи Дартели и съобщи:

— Човекът няма досие. Името е Стейпълтън — Дейвид Стейпълтън.

Криминално непроявен: тази новина дойде като желано облекчение за детектива. Това означаваше едно нещо по-малко, което да го свързва със самоубийството на Ледения човек.

Четиримата влязоха в стаята заедно, като Ковалски вървеше начело, следван от Браг и Дартели. Последна се движеше Ричардсън с провесена на врата камера. Управителката остана извън стаята, откъдето ги наблюдаваше.

Сам Ричардсън беше оградила с въже местата, които тя беше минала с прахосмукачката. Там не можеше да се влиза. Тя следеше внимателно движенията им. Стаята не беше достатъчно голяма за всички тях, резултатът изглеждаше малко комичен.

— Леглото е разхвърляно и изглежда, че са спали в него — продиктува Браг нетърпеливо за ръчния си касетофон.

— По ми прилича да са се чукали — помогна Ковалски с обичайната си тактичност.

Браг съобщи за разкритията си, като диктуваше движейки се. Като оглеждаше чаршафите и местата в непосредствена близост до леглото, той продължи за касетофона:

— Червени срамни косми. Празна опаковка от презерватив — опаковка от вагинален кондом. Червена коса върху възглавницата. Наличност на семенна течност.

Ричардсън направи снимки на леглото, а след това събра завивката и я натъпка в маркираната торба.

Ковалски, поглеждайки навън през отворения прозорец, изломоти:

— Наистина ли всичко това е необходимо заради един шибан летец?

— Както кажеш — информира го Браг, очевидно надявайки се да бъде освободен да си отиде вкъщи.

Ковалски посрещна погледа на Дартели, който беше съвсем открито критично настроен към несериозното отношение на Ковалски при сцените на престъпление.

— Какво толкова? — сви рамене Ковалски. — Ще го махнем от главата си.

Жената засне банята, като следваше отблизо Браг, когато гласът му прозвуча:

— Имаме няколко допълнителни червени срамни косъма по ръба на тоалетната чиния, а също и под душа.

Дартели приближи вратата на банята. Браг, който беше приведен на лакти и колене, продължи:

— Седалката на тоалета е спусната. По краищата на мивката има петна от козметика — грим за клепки. Има мокра хавлия в една купчина на пода на банята и мокър розов хотелски сапун в по-високата от двете сапуниерки, което показва, че някой само е взел душ. Била е използвана шапката за душ, която сега лежи смачкана и захвърлена. Така че лицето, което е взело душ, попада твърдо в рубриката за самоубийства. — Натискайки с пръст в пластмасовата кутия за отпадъци, Браг възвести: — Употребен вагинален кондом. — Той приготви една пластмасова торба за веществени доказателства, измъкна кондома с покритите си с ръкавици ръце и го огледа внимателно, като го държеше срещу светлината, после го пусна в торбата и постави етикет.

— Сперма? — попита Дарт.

— Ще направим проби за течности.

Ковалски отбеляза:

— И така, момчето наема проститутка, малко му е трудно да го вдигне и излита като лястовица през прозореца.

— Проститутка? — попита възмутено Ричардсън. — Защо, защото практикува безопасен секс? Само проститутките, с които се движиш ли употребяват вагинални кондоми?

Ковалски, който неприкрито говореше против жените детективи, не беше обичан от никоя от тях. Той запелтечи, но така и не успя да сглоби едно пълно изречение.

Браг изложи мнението си за това, което сочеха намерените веществени доказателства.

— Забавляват се. Тя взема душ, може би с него, може би сама, и си отива. После по собствени съображения нашето момче излита като лебед през прозореца. Тук нищо не показва спречкване. Няма следа от нечиста игра. — Всичко това той издиктува в микрофона на касетофона си за доклада си.

Дартели беше готов да приветства това обяснение, но онзи глас вътре в него беше неумолим. В себе си той настояваше, че нищо не свързва това по какъвто и да е начин с Ледения човек. И все пак… И все пак… Не можеше да се освободи от чувството за собствена вина, просто сходството на скоковете го смущаваше.

Той подхвърли:

— Бих искал да поговоря с неговата посетителка.

— Да — съгласи се Ковалски. — Но може би самият разговор ще ти струва нещо. Курвата вероятно е на двадесет и взима по петдесет на вечер. Може би момчетата долу имат списък от червенокоси — додаде той, имайки предвид отдела за наркотици.

Ричардсън въздъхна шумно с отвращение.

— Естествен цвят или боя? — обърна се Дартели към Браг.

— Това можем да проверим — отстъпи Браг, приемайки думите му като молба, явно нещастен поради направлението, което поемаше разследването.

Дартели трябваше да върви по тънко въже: беше му необходимо да изключи всяка връзка с Ледения човек, да обезсърчи желанието на когото и да било да пипа тези файлове или тези улики и да сравнява, като в същото време самият той да получи удовлетворението от това, че връзка не съществува, защото такава връзка прехвърляше отговорността за смъртта отчасти върху него самия.

Браг предложи:

— Можем да се опитаме да снемем отпечатъци от вратата, прозореца и рамката, креслата, предметите в банята. Ако попаднем на нещо полезно, обработваме. Нещо друго?

Искаше му се да се махне от това място. Ричардсън беше отишла на фотосафари в главната стая. Тя извика:

— Някой от вас, момчета, забеляза ли, че онази джунджурия е измъкната от прозореца?

Ковалски, който беше с другите двама в малката баня, направи физиономия, която се състоеше от една част досада и две части отвращение.

Дартели се присъедини към нея в другата стая.

Мръсното стъкло беше поставено в плъзгаща се рамка и се отваряше от ляво надясно. Джунджурията, която тя имаше предвид, представляваше парче алуминий, което се завинтва в рамката, за да попречи на прозореца да се отвори повече от четири инча. По този начин се пречеше на децата да имитират Питър Пан. Стоперът на единствения друг прозорец в стаята си беше на мястото и когато приближи, Дартели забеляза, че за главата на болта е необходим специален инструмент, както е при металните части в обществените тоалетни. Той затвори прозореца и огледа дупката, от която беше изваден стоперът. Резбата светеше. Отскоро, помисли той.

Носенето на гумени ръкавици в горещина като тази беше много неприятно. Пръстите му бяха подгизнали и кожата набръчкана. Той изследва дупката с върха на пръста си.

— Да го фотографираме.

Тя сложи макрообективи на двете камери и направи една серия от снимки едър план — две цветни с никона и две черно-бели с канона. През това време Дартели търсеше стопера и болта. Без да каже и дума, Ричардсън се включи в търсенето. Провериха под леглата, празните чекмеджета на осеяния с цигарени изгаряния скрин за дрехи.

— Не е тук — обяви тя.

— Не е — съгласи се Дартели, срещайки погледа й. — Роман — извика той към Ковалски, който беше подновил флиртуването си с управителката в коридора и изглеждаше неприятно смутен от това, че го прекъсват.

Дартели започна:

— Ти си проверил досието.

— Е, и?

— По личната карта, намерена по трупа или по регистрираното име?

— Регистрираното име — отговори Ковалски.

„Мръсен глупак“, помисли Дартели. И попита с раздразнение:

— Проверил ли си или не си проверил трупа за идентификация?

— Съдебният лекар ще направи това, когато описва личните вещи. Ако искаш да се вреш в тази каша, добре си дошъл.

Дартели бързо излезе от стаята, отминавайки детектива и управителката.

Ковалски му извика с глас на разочаровано дете:

— Какво, по дяволите, правиш, Дарт?

Дартели не отговори.

Той потърси помощта на двама огромни мъже от комбито на съдебния лекар, за да търкулнат Стейпълтън. Саманта Ричардсън, която показваше огромно количество вътрешна сила, фотографира гротескното тяло, между снимките й имаше и такива в едър план, а след това тримата мъже заедно натовариха трупа, като двама полицаи прикриваха с един хотелски чаршаф като със завеса гледката от представителите на медиите и зяпачите.

Дартели откри, че претърсването на затоплените, напоени с кръв джобове е едновременно досадно и уморително, въпреки че кръвта и червата вече не го смущаваха. Беше претръпнал за такива неща. Ричардсън документира целия процес на филм, включително съдържанието на всеки джоб: черно гребенче в задния джоб на джинсите, малък портфейл в предния ляв — който потвърждаваше идентичността на човека като Дейвид Стейпълтън, а в предния десен джоб няколко монети, дъвка, презерватив в опаковка и специална отвертка, необходима за изваждането на стопера от прозореца.

Насърчен от откриването на отвертката, Дартели пребърка три пъти всеки един от джобовете, като отвращението му малко се позасилваше след всеки опит. Липсващият стопер беше точно този вид досадна подробност, която би го преследвала и усилвала подозренията му и по този начин чувството му за вина.

Ричардсън, която сменяше филма, обърна внимание на малкото предно джобче на мъртвия.

Детективът не беше го забелязал, той беше пришит под линията за колана, но над десния джоб. Можеше да чуе гласа на Уолтър Зелър, който му се кара за недоглеждането. Зелър не можеше да търпи подобни грешки.

В облаците блесна далечна светкавица, наелектризирайки небето. Миг след това забоботи и прогърмя гръмотевица над река Кънектикът, прозвучавайки с шум на скали, които се изсипват надолу от висок хълм, прокънтявайки с ехото си в очертаните от високите сгради празни пространства. Това беше една от тези нощи, когато Дартели би желал да се изкачи на покрива и да изпие една бира, докато чака да завали дъждът — изпитвайки радост от светлинния спектакъл, или да излезе с колата си от града и да вземе кучето си Мак на разходка в гората. Вместо това ръката му беше в кървавия джоб на мъртвеца, а в гърдите му се беше свила буца от страх.

Той мушна обвития си в ръкавицата показалец в малкото джобче и измъкна малкия болт от алуминий и приспособлението, с което той се поставяше в рамката на прозореца.

Няколко едри капки дъжд удариха тротоара като малки бомби.

Ричардсън вдигна поглед към небето.

— Обожавам летните дъждове — каза тя, разтърсвайки късата си коса вляво и дясно.

Чувство на облекчение обзе Дартели при тази находка. Но и при това положение самоубийството продължаваше да го тревожи и въпреки че си пожелаваше да се освободи от него, това смущение упорстваше. Той се вгледа в смачканото лице на жертвата — можеше само да се досети къде се е намирал носът. Преди час този човек е бил жив и топлината на тялото, и близкото присъствие на смъртта имаше върху детектива необичаен и силен ефект: той не беше безразличен към жертвата. Много хора не бяха безразлични. Младоците полицаи не бяха безразлични. Членовете на семейството не бяха безразлични. Даже тези с дълъг стаж в службата не биха могли да се примирят лесно.

Дъждът се усили, надигна се лекият вятър и отнесе част от горещия сух въздух. Нощта се разтвори като завеса. Дъждът изми червената кръв от ръката му и от алуминиевия стопер. По тротоара се изливаха струйки кръв — размити, розови.

— Това е като божи отговор на тази горещина — додаде тя, с лице все още обърнато към небето и с мокра прозрачна блуза.

— Да — кимна Дартели. — Разбирам те.

Имаше желание да разговаря с червенокосата, с приятелката на Стейпълтън — ако можеше да бъде намерена — независимо от цвета на косата й. Искаше това нещо да се затвори, тайната му да бъде защитена, но се страхуваше, че няма да стане. Главата без лице като че ли го оглеждаше.

— Какво? — попита той лицето изведнъж, остро. Беше ядосан.

Дъждът се усили още повече. Съдебните медици го приближиха с торбата за трупа. Трябваше им тялото. Сега. Искаха да се измъкнат от дъжда.

— Джо — каза Ричардсън, гласът й издаваше тревога от избухването му, — да се махнем от дъжда.

Дартели не можеше да свали погледа си от лицето. То искаше нещо от него.

— Джо… — повтори тя, пристъпвайки по-наблизо, видимо разтревожена.

Дартели се изправи и мина покрай нея, навлизайки в дъжда и отправяйки се към волвото със светещите мигачи. Нов гръм се изсипа от небето, разтърсвайки прозорците на близката сграда. Не му се искаше да разговаря с никого. Даже с нея.

Изпита съжаление за предишните си действия и помоли Бога за още един шанс. Помоли се на Бога Дейвид Стейпълтън да е просто едно нелепо съвпадение. Хората скачат от прозорци, настояваше неговият логичен глас.

Но сърцето му беше на друго мнение.

[1] Айви лийг — така се нарича групата прочути университети в Източните щати. — Б.пр. ↑

2.

Теди Браг приличаше на кандидат за сърдечна хирургия. Дартели се безпокоеше за него. Кожата му имаше цвят на разводнено сирене и му липсваше онази енергия, която му беше донесла прякора Бъз. Очите му бяха налети с кръв, дишането му затруднено и си беше закопчал неправилно ризата, което го превръщаше в старец, но на Дартели не му достигна смелост да посочи тази грешка, защото Теди Браг беше особено чувствителен към подобни забележки и когато настроението му се вкиселяваше, всички край него страдаха.

— Разполагам всичко на всичко с щаб от двама, не забравяй — измърмори той, като преди това се извини, което смути Дарт. — И трябва да движа тази работа чрез Ковалски — съвсем добре съзнавам това — но ти си този, който попита за апартамента, така че на теб се обадих.

Таванът на лабораторията беше от акустични плочки с водни петна, подът — цимент, нацапан с боя. Доста нещо беше лепено върху стените и след това отлепяно, в резултат на което бяха останали тъмни дупки в кремавата боя. Това, което беше останало от лабораторията, където се обработваха доказателствени материали и която се свързваше чрез една отворена врата с пространството, не по-голямо от килер, където огромна машина за проявяване въртеше снимки със сцени на престъпления, изпълваше двете помещения с токсична миризма, от която нямаше спасение, и това веднага причиняваше на Дартели главоболие и възпаляваше очите на Теди Браг.

— Ако е необходимо, мога да почакам, Бъз, това е само едно самоубийство. — Лъжи. Една лъжа пораждаше друга.

— В понеделник отношението ти не беше такова.

— Сега е вторник. Имам други грижи. — Дартели си поигра с търпението му, въпреки бушуващата болка в стомаха си и стегнатостта в гърдите си. Четири нощи беше спал зле, преследван от образа на смачканата физиономия на Стейпълтън и подозрението, че миналото е изплувало на повърхността като кита на Ахав. Трябваше му това, с което разполагаше Браг, каквото и да беше то, страшно много му трябваше, но сега се чувстваше повече като майка си алкохоличка, когато се опитваше да скрие бутилката си. „Никой не трябва да знае“, напомни си той.

— Предоставих това на Сам — каза той, имайки предвид Саманта Ричардсън, другата половина от отдела на Браг. Ричардсън се занимаваше с цялата фотографска дейност и по-голямата част от насъбрания доказателствен материал, докато Браг правеше научния анализ, който не се изпращаше до щатската полиция, администрацията и повечето от показанията за съда. — Изпратих я с униформен полицай за ескорт, защото се надявах да я получа обратно жива.

— Апартаментът на Стейпълтън — поясни Дартели, като изпитваше истински сърбеж да получи каквато и да е информация, която Браг можеше да достави, и като се опитваше да изглежда незаинтересован. Местността на север от града, където Стейпълтън беше живял, не беше безопасна за неуниформен човек от бялата раса, даже посред бял ден.

— Що се отнася до това, не сме прибирали никакви червени срамни косми или коса. И въпреки че съседите знаеха за съществуването на приятелка — много викове, очевидно — тя, Сам, не можа да научи от тях никакво име.

Дартели беше искал той самият да проведе тези интервюта, но беше решил, че при самоубийство в северната част интересът му би могъл да привлече излишно внимание в отдела. Да остави това на Браг и Ричардсън не беше лесно. Дарт обичаше да контролира нещата, но имаше пълно доверие в Браг — най-малкото, когато този човек беше в добро здраве.

— Никакво име? — попита Дартели смутен от мисълта, че може би е загубил шанса да свърже Стейпълтън с лицето, което е било с него в онази стая.

Оставаха множество въпроси без отговор: Защо Стейпълтън беше ходил в „Де Нада“, ако намерението му е било да се самоубие? А ако намерението му не е било такова, тогава защо е дошъл със специалната отвертка? А ако единственото му намерение е било да бъде с курва през нощта на самоубийството си, тогава защо хората от отдела за наркотици не са открили липсващата червенокоса? При условие, че се предлагаха двеста долара награда за информация, която да води до самоличността на жената, за Дартели изглеждаше неразбираем фактът, че те все още нямаха солидни следи. Това не беше голям град.

— Не казах това — поправи го Браг, — само това, че, както обикновено, от съседите няма никаква полза.

— Но ти се добра до име! — възкликна Дартели, хващайки се за този факт. Думите му не съответстваха на външното му спокойствие. „Дай ми шибаното име“, искаше му се да изкрещи.

— По-тихо, защото мога да помисля, че си спечелил на лотария или нещо такова — изгледа го Браг подозрително. Като съзнаваше, че владее положението, Браг не разкриваше жизненоважна информация. — Изобщо никакъв знак за това, че тази жена продължително е живяла в апартамента със Стейпълтън, като не се смята един празен шкаф и няколко празни чекмеджета в банята. Може би се е изнесла или нещо такова. И както казах: никакви червени косми — всичките са черни. Сам каза, че мястото е много зле поддържано, човечецът е бил голям мърляч.

— Името й? — попита Дартели с възможно най-спокойния си израз.

— И не е намерила бележка или каквото и да е, което горе-долу да обясни защо се е хвърлил. — Следейки внимателно реакцията на Дарт, той додаде: — Не помислих, че това ще ти хареса.

— Трябва ми името на тази жена, Бъз. Това преди всичко.

Опитвайки се да придаде на гласа си категоричност, Браг заяви:

— Няма защо да искаш от нас да сравняваме влакна. — И добави бързо: — За бога, не когато става дума за скачач от северната част. Забрави тази работа.

Дартели се поколеба и избъбри:

— Не за скачач от северния квартал, не.

Браг изглеждаше обезпокоен. Дартели не можеше да бъде сигурен дали разбира добре състоянието му или дали Браг действително беше физически зле, но той се държеше странно, като че ли криеше нещо.

— Бъз? — обърна се към него с въпросителен тон Дартели, като в същото време си спомни за Гини Райс, защото тя винаги употребяваше името на Дарт като въпросителна дума и това го тревожеше.

— Присила Коул — реши да каже Браг, за да се спаси от разпита на Дарт. — Сам е намерила сметки за телефон и електричество на името на Присила Коул. Тя трябва да е приятелката.

Дартели си го отбеляза и благодари.

— Все пак какво те измъчва? — попита Браг.

Дартели употреби цялото си старание да премахне от лицето си загрижеността си.

— Нищо.

— Искам да кажа, за това скачане — уточни лаборантът. — Почувствах го от самото начало.

— Ще бъда по-щастлив, след като говоря с тази червенокоса — обясни Дартели. — После ще ми бъде по-леко, нали разбираш.

— Зелър — изведнъж изрече Браг.

Гърлото на Дарт се сви и той почувства, че се задушава. „Дали Теди знае?“, се запита.

— Той направи от теб черногледец като себе си — декларира Браг.

Това обяснение заля Дартели с вълна от облекчение.

— Ще го приема като комплимент — успя да избъбри Дартели, въпреки че гърлото му остана стегнато, като правеше гласа му емоционален.

Браг кимна.

— Би могъл да направиш нещо по-лошо от това да ми напомниш за Уолтър Зелър — каза Браг като комплимент.

— Присила Коул — повтори Дартели с надежда да прекрати разговора. Не искаше да говори за Зелър.

Като съпроводи Дартели покрай миризливата фотомашина и до вратата, Браг подхвърли:

— Остани на тази вълна.

Дартели излезе с неприятно дразнеща подутина в гърлото си: „Остани на тази вълна“ беше предупреждението на Теди Браг за нещо неочаквано. Дартели не искаше никакви изненади в това разследване. „Човекът е скочил“, напомни си той.

Отправи се нагоре по стълбите. Чувстваше се зле и му се гадеше. Може би болестта на Теди Браг, каквато и да е, беше заразителна.

Бъд Гормън приличаше на зле заплатен счетоводител на средна възраст, който е предпочел да остави косата си да окапе и който не би могъл да си даде труда да маскира това с перука. Той имаше дебели стъкла, празнина между предните зъби и червен нос с увиснали ирландски бузи. Беше висок пет фута и пет инча, носеше спортно сако, размер 46, имаше врат осемнадесет инча и затова връзките му висяха смешно. От главата му се излъчваше силен блясък, което подсказа на Дартели, че му трябват слънчеви очила. Когато говореше, гласът му беше такъв, сякаш някой го душеше: той пушеше цигари без филтър, които палеше една от друга.

— Нямам сведения за това момиче Коул, Джо. Предполагам, че този юнак се е грижил добре за нея, защото по нищо не личи, че някога е подавала данъчна регистрация. Казвам ти, нищо.

— Нищо — повтори Дартели с отвращение.

Задънена улица — някой ден това щеше да бъде изписано на надгробния му камък. Бъд Гормън беше служител на Кредитните служби и в това си качество имаше достъп до всички бази данни относно кредитите в страната. Всеки кредитен рейтинг, банкова сметка или сведение за кредитна карта бяха на негово разположение. Той имаше достъп до записите на деветдесет процента от всички по-големи фирми, които се занимаваха с търговия на дребно, които даваха персонален кредит, включително всички универсални магазини, големи петролни компании, хотелски вериги, пътнически агенции, авиолинии и телефонни компании. Ако човек похарчеше нещо друго, различно от кеш, Бъд Гормън можеше да го открие. Обикновено това се правеше с цел да се защитават компаниите или да се следят демографските фактори. Но за Джо Дартели това се правеше както всяка друга обществена услуга, тихо и не безплатно. Бъд Гормън обичаше спортните коли — благодарение на Дарт той не беше плащал глоби в продължение на повече от пет години. Ако Джеймс Бонд имаше позволително да убива, то Бъд Гормън имаше позволително да кара кола.

— И се опитах да намеря нещо за теб, Джо. Трябва да знаеш, че това е правилно — защото сега мога да го чуя в гласа ти и да го видя на лицето ти. И се чувствам като лайно за това, че не мога да ти помогна, но така е при някои хора. — Той огледа внимателно разочарованата физиономия на Дарт. — Ако имах достъп до правителствените програми, имам чувството, че там трябва да бъде твоята госпожица Коул. А аз действително имам някои връзки с данъчните, въпреки че, както знаеш, според мен, тя така или иначе не декларира доходите си, така че защо да си хабим куршумите за такова нещо? Но това те засяга и искам да го знаеш.

— Няма данъчна регистрация? — попита Дартели недоверчиво.

— Този адрес е дяволски близко до проектите, Джо. Не е чак толкова изненадващо. Съвсем не е.

— Значи съм я загубил?

— Може би си я загубил, може би не си — каза Гордън, прокарвайки нервно тежката си ръка върху лъскавата си глава. — Може би не си — повтори той.

— Помогни ми, Бъд.

— Застраховка — изрече Бъд отчетливо. — Може би е застрахована, може би не, но ако е, тогава тя трябва да бъде в базата данни и адресът й ще бъде отбелязан.

— Здравна застраховка? — попита Дартели.

— Добри изгледи да е застрахована, Джо.

— Шибани изгледи — възрази Дартели. — Дейвид Стейпълтъновците на този свят са точно тези, които си живеят без здравна застраховка.

— По дяволите, това тук е град на застраховките, Джо. Всеки, буквално всеки има някаква застраховка.

Дартели знаеше, че това е истина: хората от Хартфорд имаха много застраховки, също както тези от Рочестър употребяват филм „Кодак“. Но значението на това за Дартели — това, което Гордън внушаваше — имаше персонален смисъл за детектива. Последното нещо, което Дартели искаше, беше да застане с шапка в ръка пред Гини Райс и да я моли за услуга. А тя беше единствената личност сред застрахователите, за която той можеше да се сети. „Няма да го направя“, обеща си Дартели.

Обещание, което щеше да бъде нарушено при следващия телефонен разговор.

3.

До пет часа в един горещ ден през август в отделението за регистрация цареше обърканост: звучаха високи гласове, задържани се оплакваха, адвокати спореха, родители протестираха, полицаи от всички рангове, различно облечени и от двата пола, правеха опити да овладеят хаоса. Специалната група, занимаваща се с организираните насилия, беше довела двадесет и трима тийнейджъри от латиноамерикански произход за регистриране и разпит. Дартели беше между участниците в акцията по залавянето им.

Преди два часа климатичната инсталация беше отказала да работи. Въздухът беше натежал от дразнещата миризма от потене и оглушителния шум неспиращи клетви и псувни. Помещението, както и самата сграда, представляваше комбинация от кремаво оцветени пенобетонови блокчета с винилови плочки по пода в леко напомнящ урина цвят. Акустичните плочки по тавана бяха на петна от течовете, които не бяха спирали в сградата през последните три години. Мястото напомняше на Дартели за кръстоска между поща и затвор. В момента то напомняше по-скоро канцелария на гимназиален директор.

Дартели се съвещаваше с един колега детектив за това, как да бъде регистрирано едно от момчетата, което беше хванато с деветинчов сгъваем нож. Двамата разговаряха с нормален глас въпреки какофонията. Той вдигна погледа си, когато между две тела се промуши една червена папка и разбра, че я насочват към него. Тя се люлееше, подканяйки го да я хване. След малко той видя прикрепена към папката грациозна женска ръка, покрита с нежни, обезцветени от слънцето косъмчета. Преди да види лицето й, той идентифицира гласа на Аби Ланг.

— Джо? Това е за теб — проговори гласът. Папката отново се олюля. — Трябва да поговорим.

Всъщност той никога не беше разглеждал ръцете й. Не отделяше много време за такива неща. Но нейните бяха хубави.

Лейтенант Абигейл Ланг се справяше сама с работата в отдела по сексуални престъпления. Преди две години тя беше успяла да откъсне този отдел от отдела за престъпления срещу личността. Това не се хареса много на детективите, защото тази промяна й даваше доста много власт. Дарт беше възхитен от нейния ход, ход, който изискваше твърде голямо политическо умение, но самият той никога не беше имал близък контакт с Ланг. До момента, в който тази папка му беше набутана в ръцете.

Правата й руса коса имаше извивка над рамото. Лицето й излъчваше нещо толкова характерно за северните народи и беше от такъв характер, че десет години по-рано би могло да причини спиране на уличното движение. Малко след четиридесетата си година тя беше хубава жена с ярки живи очи, тиха усмивка и малък, леко чип нос. В телевизионен филм можеше да играе ролята на адвокат или медицинска сестра.

Дартели взе папката и се почувства задължен да й благодари, но тя беше притисната от двете страни от спорещи хора и всичко от нея, с изключение на парфюма й, изчезна, като за Дартели не оставаше нищо, освен да вдиша дълбоко.

— Хубаво нещо — промърмори другият детектив, загледан в посоката, в която тя беше изчезнала.

— Съгласен — кимна Дартели, който нямаше време да мисли за Аби Ланг, въпреки че крадешком потърси възможност да я зърне още веднъж. Ако беше се замислил малко, би могъл да си изясни, че беше стоял сам в апартамента си много-много месеци след скъсването с Гини, че много-много пъти се беше събуждал пред телевизионен екран, изпълнен с танцуващи снежинки, залостен в тъмнината и самотата на бирено опиянение. Беше се оттеглил прекалено навътре в себе си.

Неговият проблем беше контролът. Майка му, Зелър, жените в неговия живот — той винаги предоставяше контрола на другите, капитулирайки пред техните капризи, желания и емоции. По време на най-тежките си състояния на депресия си позволяваше да вярва, че е бил кукла през по-голямата част от зрялата си възраст, че никога не е държал кормилото на постъпките и желанията си, а само е танцувал според конците, които диктуваха действията му високо над него. Чувството, че зависи от волята на други, от време на време почти го парализираше. Тайно той искаше да вярва, че стои зад руля на собствения си кораб.

Когато хвърли поглед върху папката, не името Джералд Обрайт Лорънс привлече вниманието му, а двете букви пред регистрационния номер — СП — сексуални престъпления. Ако Дарт не беше игнорирал събраните улики в напредналата фаза на разследването относно Ледения човек, уликите, които потвърждаваха, че Ледения човек е сериен изнасилвач, кръстен от медиите Азиатския удушвач, поради това, че жертвите му бяха с азиатски произход, тогава и онази папка щеше да започва със същите две букви.

Но той беше предпочел да игнорира уликите в името на едно ценено приятелство. Жената на сержант Уолтър Зелър беше жестоко изнасилена и убита от неуловимия Азиатски удушвач и разкритите от Дарт факти неопровержимо идентифицираха Ледения човек като Азиатския удушвач. При много реалната възможност Зелър да е отмъстил много изобретателно за бруталното убийство на жена си, но без абсолютно никакви конкретни доказателства в подкрепа на това, неговият партньор и възпитаник беше предпочел да остави тези факти да се изплъзнат, предпочитайки да не постави Зелър пред изпитание, като така или иначе това в крайна сметка не би могло да бъде доказано.

Сега, също като изплуването на повърхността на огромния бял кит, тази папка връщаше отново на сцената Ледения човек.

Дартели с папка в ръка излезе от помещението за регистриране и премина коридора до отдела за престъпления срещу личността. Прегледа началните страници на доклада.

Джералд Лорънс бил задържан няколко пъти по подозрения за сексуален тормоз на малолетни, бил арестуван и осъден само веднъж в края на миналата година. Преди единадесет седмици, след като излежал пет месеца от четиригодишната си присъда, бил пуснат с изпитателен срок.

След четири седмици Лорънс се беше обесил.

Дартели се загледа продължително в папката. Самоубийство. Извършител на сексуално престъпление. Най-добрите му идеи рядко го навестяваха с блясъка на вдъхновението, а се промъкваха в него във вид на отделни капчици, слаб глас, който изведнъж по необясними причини увеличаваше силата и яснотата си. Докато седеше пред тази папка, той се попита: Съвпадение? Гръдният му кош се свиваше, той почувства, че зад него има някой и се обърна назад в стола си.

Аби Ланг беше висока около пет фута и седем инча. Тя имаше широки рамене, нежна шия, мек поглед и пълни, високи гърди. Облеклото, което носеше, беше съвсем обикновено, но не така изглеждаше върху нея.

— Преча ли? — попита тя, хвърляйки крадешком поглед над рамото му.

Той отговори отрицателно.

Тя му подаде втора папка, този път от отдела за престъпления срещу личността, неговия собствен отдел. Тази папка също беше отбелязана с името на Лорънс.

— Този случай беше на Ковалски — информира го тя. — Самоубийството на Лорънс. Но аз държа папките за сексуалните престъпления заключени и си помислих, че може би ще искаш да видиш това.

— Защо? — попита той, изпълвайки се бавно с чувство за вина. Беше ли тя направила връзка между Ледения човек и Азиатския удушвач?

— Скачачът от миналата седмица. Всички говорят колко си бил развълнуван и ядосан.

— Всички?

— Сам Ричардсън. Тя каза, че си го приел прекалено навътре.

Дартели знаеше истината. Роман Ковалски, детективът, който имаше космати гърди и златна верижка, който караше червена миата, беше презиран от почти всички жени в службата. Аби Ланг оставяше на Дарт да види връзката между двете самоубийства: разследващият офицер.

Заемайки се отново с папката, той й предложи стол и тя прие.

Ланг му спести труда да чете.

— Джералд Лорънс беше известен сред съседите си като Джери Ло. Обесил се е на скоба на тавана, като използвал шнур за лампа. Оставил е бележка със съвсем простия текст: „Не мога да живея с престъпленията си. Простете ми“. При анализа на кръвта не е открит алкохол и въпреки че в апартамента са намерили половин унция марихуана, по времето на смъртта не е имало нищо в кръвта му, а също нищо, което да говори за насилие. Стаята е била заключена отвътре. Ковалски приключи случая кажи-речи само с това, че написа задължителния доклад, въпреки че той му отне няколко дни. — В гласа й се улавяше досада.

Дартели беше готов да приеме, че всеки един от детективите би постъпил горе-долу по същия начин — процедурата по самоубийствата беше кратка.

— Слушай — изповяда се тя открито, — такива неща ме радват. Някакъв изрод слага край на живота си. Това ми пести време и енергия. Пет месеца при петгодишна присъда? Може ли това да се нарече правосъдие? — повиши тя гневно глас. — Но това е било самоубийство и е било разследвано от Ковалски.

— В смисъл? — Ако тя разполагаше с доказателства, от които да се вижда, че Ковалски по някакъв начин е оплескал разследването, тогава това беше случай за службите по вътрешната сигурност, а не за отдела за престъпления срещу личността, нито за него.

Тя не отговори на въпроса му директно.

— Джери Ло обработвал малките момичета в квартала. Сприятелявал се с тях, печелел доверието им. Получавал обещания за секретност. А след това започвали ужасите. Правел е необходимото, за да бъде сигурен, че може да разчита на тяхната секретност — пречупвал ги е бавно. Някои от тях държал в продължение на няколко години. Правел снимки и видеозаписи. Продавал някои, използвал снимките, за да изнудва по-големите: „Не би искала майка ти да види това“. Стопроцентова гадост. Освобождавал се е от тези над четиринадесетгодишна възраст. Познаваме майки, които са подозирали някого в квартала, но не са могли да намерят свидетел. Той дресирал отлично всички.

— Знаели сте, но не сте могли да направите нищо? — попита Дартели недоверчиво.

— Подозирахме — поправи го тя. — Този вид престъпление се забелязва често пъти най-напред в банята вкъщи или в кабинета на лекаря. Коварно е, защото невинаги е толкова очевидно, което зависи от самия акт. Един лекар трябва да знае какво трябва да търси. Родителите — майките в частност — често пъти са най-лошите: те не искат да повярват на това, което виждат. Непрекъснато се случва.

— Но вие го пипнахте — спомни си Дартели. Той прелисти папката, поглеждайки снимките на обесения.

— Точно така. Провървя ни, но само веднъж. Седем ареста, едно осъждане — знаеш как става.

Дартели знаеше и неудоволствието, което съпътстваше такава работа.

Когато посегна към съдебномедицинския доклад на Браг, тя го попита:

— Защо е трябвало да употребява шнур? Струва ли ти се, че това е нормално?

Той премина по-нататък към подробния доклад относно вещите в апартамента.

— Какво казваш? — попита той. Но разбираше много добре въпроса: тя се съмняваше във версията за самоубийство.

Тя каза:

— Ако ти си на мястото на Лорънс и имаш намерение да извършиш нещо подобно, защо да не вземеш въже?

Дартели бързо разгледа доклада на Браг за сцената на произшествието. Липсваха подробности, което говореше за набързо извършена работа, типична за разследванията на самоубийства и за повърхностния подход на Ковалски — обичайните памучни и синтетични влакна, които трябва да се очакват във всеки дом, няколко медни стружки от жицата, намерени на пода под тялото, нищо особено.

— Как накрая го спипахте? — попита Дарт, като се опитваше да й попречи да занимава ума си със съмнения относно самоубийството.

Тя отговори:

— Появи се едно осемнадесетгодишно момиче. Тя е гледала някои от програмите на Опра, в които става дума за сексуални престъпления, и разбрала какво й е било сторено и как била формулирала в съзнанието си станалото. Използвахме я като свидетел и тя го идентифицира, но рухна при кръстосания разпит и това ни излезе скъпо. Той получи пет години, намалени на една, и излезе след шест месеца, пет всъщност, поради пренаселеност на затвора. Ето ти един гад, който, доколкото ни е известно, е обработил повече от дузина малки момичета и по същество не получава никакво наказание.

Дартели измъкна доклада на съдебния лекар.

Аби протегна ръка над рамото му и посочи едно фотокопие от бележката, оставена от Лорънс.

— Нека те попитам нещо — каза тя. — Ти си Джери Ло, отвратителен перверзен тип, и това е последното ти обръщение към света. Две изречения, правилна граматика, просто послание. „Не мога да живея с престъпленията си. Простете ми.“

Дарт разгледа внимателно фотокопието. Почеркът беше нервен, което говореше за силно напрежение — разбираемо, помисли той, след като човекът се е канил да се самоубие. И все пак, въпреки това, оформлението беше странно, въпреки че му беше неприятно да го признае. Към какво се стреми тя?

— Това, което ме интригува, е подборът на думите — каза тя. — Например думата „престъпления“. По такъв начин ли мисли един човек? Престъпления. Разпитвала съм десетки подобни личности, Джо. Тук има нещо, което не мога да приема. — По изписаното върху лицето й съмнение той разбра, че го очакват неприятности. — Звучи ли ти това правдоподобно? Някакъв от главата до петите долен тип да живее на Белвю скуеър? — Тя си отговори сама. — По-скоро това може да се очаква за прокурор, отколкото за Джери Ло.

„Или за детектив“, си каза той, мислейки за Уолтър Зелър.

— Ами ако Джери Ло се е занимавал с наркотици? — попита тя. — Ами ако той има и наркодосие?

Преди да се прехвърли в отдела за престъпления срещу личността, Роман Ковалски беше работил в отдела за наркотици. Дартели най-после разбра към какво се стреми тя — тя подозираше Ковалски. Не Зелър.

Тя имаше почти съвършена кожа, която прикриваше възрастта й. Замисли се дълбоко, като захапа устната си и продължи:

— Наркопапките се съхраняват отделно, също като моите. Без достъп до тези папки никога няма да узнаем дали е имало връзка между един следовател и тези самоубийства, или не.

— Слушай — поде Дартели, който чувстваше как по гръбначния му стълб се разнася топлина, — това е интересно, Аби, но, съмнявам се, че тук има някакво голямо потулване. — Една година по-рано в отдела беше проведено преустройство. Наркодетективите бяха уволнени. Тя продължаваше да проявява интерес към наркобизнеса.

— Ти си отделът, Джо. Можеш да огледаш още веднъж случая Лорънс — може би той е свързан със Стейпълтън.

Може да е, но не по начина, по който ти мислиш. Мина му през ум колко удобно би било за него, ако този случай можеше да бъде свързан с Ковалски. Разбирайки, че му беше подала папката на Лорънс не заради него самия, а движена от собственото си любопитство, Дартели се чудеше как да разколебае интереса й.

— Какво искаш от мен, лейтенант?

— Аби, Джо. Моля те! Знаеш какви ми са отношенията с отдела. Докъде бих могла да стигна с това положение.

Беше истина, мнозина ламтяха за ранга и привилегиите й, които бяха източник на завист и омраза в отдела. Темата за дискриминация на основание на различието в пола се дискутираше рядко, но тя съществуваше.

— С кое положение, Аби?

Тя му отправи поглед, изпълнен с досада и разочарование, който му напомни за майка му. Той почувства остра болка на вина и изпита желание да изкрещи: „Остави ме на мира!“.

Тя му напомни:

— Две самоубийства, и двете разследвани от един и същ детектив — едното със съмнително текстуално оформена бележка. Ти си присъствал на сцената на произшествието при случая Стейпълтън, Джо. Всичко това, което ме кара да се чудя… какво питам… имаше ли там нещо, което да подсказва възможността за каквото и да е…

— Не — прекъсна я той рязко. — Нищо. — „Остави тая работа, я подкани той мислено. Зарежи я.“

Прекъсването я разяри.

— Ти, Джо? Ти не си като тях. — Имаше предвид кликата от отдела, клуба на старите момчета. Не, той не беше като тях, той беше Айви, захвърленият от обществото, но с образование — само Зелър го беше включил. — Не ми казвай това. Не мога да го повярвам даже за миг. Не сме толкова различни ти и аз. И не ми казвай да се обръщам към службите по вътрешната сигурност, тъй като много добре знаеш, че това ще бъде началото на края на всичко. Ковалски има отлични връзки.

Роман Ковалски беше обичан от всички. Вероятно най-лошото ченге, никаквец номер едно и детектив с най-добри връзки по върховете, където повечето шефове бяха приятели и съюзници.

— Искаш от мен да забъркам каша? За това ли ме молиш?

— Забрави — изсъска тя, като се изправи и му хвърли злобен поглед, след което изфуча навън.

Той искаше да й извика — да я спре и да й каже, че да, той също е любопитен. Но остана седнал, проследявайки я с поглед. Изпитваше болка, знаеше някак, че нещата сега са по-други и че след като Аби беше ангажирана в тази работа, щеше да му се наложи да й отвори очите за истината.

Той погледна отворената на коленете си папка. Аби си я биваше, тя мислеше, тя създаваше грижи. „Да я вземат дяволите“, помисли си той.

4.

— Изглеждаш уморен — му каза Дартели, който беше едновременно любопитен и нервен поради това, че срещата им беше импровизирана. Не беше загубил нищо от съня си заради онова „остани на тази вълна“ на Браг отпреди няколко дни, но и не беше го забравил.

Браг не изглеждаше уморен, а нещо по-лошо, болен може би, от този вид болест, която отнема цвета на бузите и зачервява очите, и рисува набиваща се в очите тъга върху поведението на човека до такава степен, че е трудно да го погледнеш, без да зададеш въпрос или да предложиш съвет. Дартели не знаеше откъде да започне, състоянието на Браг изглеждаше нелечимо. Все едно че виждаше пред себе си тъжно старо куче. Дартели почувства съжаление.

— Уморен съм — потвърди Браг, без това да беше необходимо. — И боя се, че нямам добри новини.

Той направи на Дарт знак с ръка и го изведе от малкия офис. Преминаха коридора до малката лаборатория встрани от фотопроцесора. В далечния ъгъл до някакви наредени една върху друга пластмасови щайги за мляко, които играеха ролята на рафтове, бяха насъбрани накуп компютърни съоръжения. Същата тази ръка насочи Дартели към едно износено канцеларско кресло. Три от четирите колелца бяха надживели годините му. Дартели се наклони наляво и леко назад, чувствайки, че всеки момент може да падне. Браг взе по-новото кресло, това, което се намираше непосредствено пред клавиатурата и необикновено големия монитор. Постави ръцете си върху клавишите. Кожата му беше набръчкана и изглеждаше стара — прекалено много химикали, помисли Дартели. Прекалено много часове из лаборатории. Имаше основания да предлагат пенсиониране след двадесет години стаж. Дартели имаше възможност да се вижда с хора, които бяха прекрачили този срок.

Браг каза:

— Можем да се занимаваме с косми и влакна, докато кравите се върнат от паша. Всичко това е много приятно и забавно. Добре закопчано. Участва жена — може би проститутка, на основание на това, че са намерени вагинален кондом и презерватив в джоба му — изглежда нещо много едро за нормално съжителство, нали? Обича да се боядисва в червено. Това потвърдихме. Е, и какво? Той обича червенокоси. Какво ни засяга това? Били са заедно в леглото, мога да докажа това — продължи той. — Тя е взела душ. Ползвала е тоалета. Сигурен съм и в едното, и в другото. По някое време по-късно нашият господин Стейпълтън решава да провери действието на закона за гравитацията. Нищо наистина ново. Съгласно данните нищо необичайно, нищо, което да изисква червен флаг. Това е, което имаме засега.

Идваше ред на компютъра и Дарт не беше изненадан от това, тъй като очакваше с нетърпение онова, което беше дотам стегнало гърлото на Браг, че той трябваше да измъква с мъка думите си. Нещо го вълнуваше. Когато попадаше под магията на някое от откритията си, мигновено пресипваше.

— Една голяма разлика между законите, с които и двамата си имаме работа. Твоите са човешко творение и варират непрекъснато според съдилищата и съдебните заседатели. Моите са закони на природата и те не помръдват нито с йота. Не мога да ги заставя да се променят, даже и ако си наумя да поискам това — а понякога страшно много ми се иска. — Той перна драматично клавиша за пауза и екранът живна изпълнен с цвят.

За Дартели беше необходим един миг, за да разбере, че гледа отвисоко към фасадата на една сграда на един тротоар. Беше направено с компютърна графика и макар да беше реалистично, не приличаше на нищо от това, което Дартели беше виждал: не съвсем снимка, не съвсем скица.

— Познавам това място — смотолеви Дартели.

— „Де Нада“ — информира го Браг. — Особените закони, които имам предвид, са законите на физиката. Те диктуват скоростта, при която пада дадено тяло. Тук не можеш да направиш нищо, нищо. Това е триизмерна изобразителна програма — компютърна анимация, но управлявана от законите на физиката. От това колко бързо при какъв ъгъл на траекторията пада едно тяло, се определя мястото, където то пада — много проста работа. В този случай, обратно — Ние знаем къде е паднал Стейпълтън. Измерихме. Фотографирахме. Документирахме по всички достъпни за нас начини — и това е нещо значително. Докладът на доктор Рей за патологията ни казва, че раните на Стейпълтън показват, че преди да стигне земята, той се е ударил в гигантска циментова саксия — една от тези саксии, които имат предназначение да заграждат срещу камиони, въпреки че, както ми се струва, за „Гранада Ин“ това е може би някакво подобрение.

Дартели чувстваше, че е задължен да се разкиска, въпреки че беше малко напрегнат за подобна реакция.

Браг продължи:

— Тази саксия е доста значителна промяна и е на известно разстояние от стената и това ме заинтересува на първо място. — Той погледна Дартели — в погледа му имаше нещо закачливо. — Стига съм бръщолевил — избъбри той. — Ще дам възможност на пръстите ми да говорят.

Екранът се промени в цветна снимка. Браг му каза:

— Това е от вътрешността на хотелската стая на Стейпълтън. — Той докосна още няколко клавиша и снимката избледня и се замени от точно копие на триизмерна графика.

— Хубаво — кимна Дартели.

— Чудесен софтуер — съгласи се Браг. — Но обърни внимание на ограниченията. Мястото е претъпкано като консерва за сардели. Кракът на леглото практически се удря в тоалетната масичка. Долното чекмедже не може да се издърпа цялото — опитах това, спомняш ли си? — попита той с любопитство. Дартели не си спомняше. — Влиза Дейвид Стейпълтън. — Той докосна няколко клавиша и в стаята се появи фигура в три измерения, която приличаше на съблечен витринен манекен. — Анимацията ни дава възможност за взаимодействие с възможните траектории на Стейпълтън по научно издържан модел — подчерта той специално за Дарт. Браг боготвореше науката по същия начин, по който теолозите говорят за Бога.

Той отново се зае с клавиатурата, връщайки Дартели и екрана навън от сградата, този път от перспективата на тротоара, където една снимка на мястото на произшествието показваше окървавения Стейпълтън, сгънат на две върху плочките. Той отново задейства системата така, че да постигне метаморфоза между фотографския образ и този, който беше резултат от компютризация. Стейпълтън се трансформира в същия бял манекен.

— Работим отзад напред. — Той задейства софтуера по такъв начин, че манекенът бавно се разгъна, надигна се от тротоара, свърза се с рамката на огромната циментова саксия, а след това литна нагоре във въздуха с краката напред, като главата сочеше надолу към земята. Дартели си спомни описанието на черния хлапак за това как Стейпълтън полетял навън от прозореца и за това, как хлапакът беше подсвирнал, докато размахваше ръката си във въздуха, имитирайки скока.

Браг каза:

— Специфичната траектория ни дава възможност да пресметнем скоростта, необходима за изхвърляне на Стейпълтън навън от прозореца, за да може той да пропътува разстоянието, което действително е изминал. При всяка друга скорост той ще се приземи в друга точка, ще попадне по друг начин върху тази саксия или напълно ще я пропусне. Тогава — добави Браг — ние гледаме три различни сценария: отлепя се от перваза, полита през прозореца и се хвърля или… бива хвърлен.

Дъхът на Дарт спря и по гръбнака му полази гореща вълна. Креслото се поклати и малко остана да падне назад. Той успя да запази равновесие в последния възможен миг.

— Настояваме за нови кресла — погледна го загрижено Браг, — но никога не ги получаваме. — Зае се отново с клавиатурата. — Обърни внимание на това. — Екранът се раздели на две половини: вляво една странична перспектива на вътрешността на стаята, вдясно фронтално изображение на хотела и графична тебеширена маркировка, където Стейпълтън беше паднал. Компютърните цветове бяха неестествени, изображението фантастично.

Манекенът отиде до прозореца, изкачи се на перваза, присви се, за да премине през неудобния малък отвор, и изчезна. На съседното изображение компютърното тяло се появи и падна в пространството. То падна с краката напред близо до тухлената стена на сградата, далече от тебеширеното очертание.

— Не е просто скочил — констатира Браг. — Тогава хвърлил ли се е?

Манекенът се появи отново в хотелската стая. Краката му на пода, главата излиза през отворения прозорец и тялото изчезва. На съседното изображение тялото се понесе бавно надолу и удари с главата надолу доста встрани от циментовата саксия и тебеширената маркировка.

— Не — отговори Браг. — Не се е хвърлил.

Дартели забеляза, че се е изключил от всичко останало, имаше чувството, че се намира вътре в компютърния екран.

— Програмирали сме теглото му, височината му. Ако беше с изключително телосложение, щях да поощипя това-онова, за да го направя да изглежда по-силен за софтуера. Но той в основни линии е с нормално тяло и, ще ти кажа нещо — трябва му много повече скорост — обясни ученият. — Така че нека го накараме да бяга до прозореца. — Софтуерът показа манекена да се опитва да бяга през стаята към прозореца. Препълненото пространство изискваше неудобни отклонения. — Трябваше да ни видиш как се опитвахме да убедим това нещо да изпълни тази танцова фигура — отбеляза Браг. Манекенът се удари в прозореца и парчета стъкла излетяха навън заедно с него. — Десет пъти се опитахме да го промъкнем през този отвор с необходимата скорост. Всеки път той минаваше през стъклото. Излиза, че ще е трябвало да започне скока от леглото, за да успее да премине през този отвор с необходимата скорост. Това означава три фута летене съвсем водоравно — Супермен може би, но не и Дейвид Стейпълтън.

Дартели заекна:

— И това означава…

Браг го прекъсна:

— Известна помощ от моите приятели.

Втори манекен се появи в стаята, тъмносив, почти черен. Той сграбчи манекена Стейпълтън за врата и кръста, измина две стъпки на бегом към прозореца и изхвърли тялото. На съседното изображение тялото се появи и заплува надолу. То не засегна саксията, но премина много по-близо до тебеширеното очертание, отколкото при другите опити.

— Успяхме при втория опит — оповести Браг. — Той трябва да е голям мъж или дяволски силна жена, за да извърши такъв подвиг.

Сивият манекен този път беше забележително по-голям. Две стъпки и тялото беше изхвърлено от стаята.

То излезе от прозореца успоредно на земята, изви се, завъртя се и лявото рамо се забучи в саксията. Тялото полетя назад, при което главата изтрака остро и манекенът се размаза върху тротоара в безформена купчина.

Браг задейства клавиатурата. Отново се появи снимката на сцената на произшествието, като напълно замени компютърната графика. Точно съответствие.

— Олеле — въздъхна Дартели, като пробно се залюля напред в креслото. Голям човек, мислеше си. В ума си имаше няколко кандидати.

— Съвсем по мой вкус. — Игнорирайки екрана и кървавата купчина, която представляваше Стейпълтън, Браг обърна лицето си срещу неговото. — Тъжната част е, че това не е доказателство, Джо. То, разбира се, може да бъде използвано, за да се повлияе на съдия или на съдебен заседател — не казвам, че не струва нищо, но ние не разполагаме с никакви други доказателства в полза на това, че някой е хвърлил Стейпълтън от тази стая, а материалът, с който действително разполагаме, е в доста голямо противоречие, като се има предвид, че би била необходима амазонка. Ако тя е под шест фута, излиза, че има тялото на Шварценегер.

Вниманието на Дарт остана приковано в екрана.

— И така, значи това подсказва убийство, но не го потвърждава.

— Точно така.

Дартели потърка ръце, за да ги стопли и се размърда в креслото. Пружините проскърцаха под тежестта му. Десетки мисли наводниха съзнанието му, но една от тях изплува на повърхността.

Браг изглеждаше зает със собствените си мисли. Между двамата настъпи тежко мълчание. Екранът показваше снимката на неприятния за гледане труп на Стейпълтън, изкривен и невъзможен, който причиняваше болка, даже когато само се погледнеше към него.

Започна се, констатира Дарт.

Почувства прилив на паника, когато Браг каза:

— Не искам да правя нещо голямо от това, но смятам да пробвам софтуера за Ледения човек.

Дарт мислеше, че и Зелър, и Ковалски отговарят много точно на физическите характеристики, изложени от Браг. Зелър беше съвсем точно шест фута, с внушителен гръден кош, телосложението му напомняше камион пикап, не седан. Той беше загубил значителна част от теглото си след убийството на Лъки, но не и силата си, помисли си Дартели.

— Защо е необходимо? — попита Дарт, като си мислеше: той знае!

— Би представлявало интересен тест за софтуера, нали? — попита риторично Браг.

— Предполагам — кимна Дартели, като се опитваше да звучи отегчено.

— Този случай така и остана неизяснен — припомни му Браг.

— Да, така е. — Дарт си пожелаваше темата да бъде изоставена и все пак и той самият искаше да разбере какво би разкрил софтуерът. — Резултатите биха ме заинтересували.

Браг натрака бързо инструкции върху клавиатурата и белият манекен в ролята на Дейвид Стейпълтън отново излезе от прозореца, като се хвърли. Той заплува, изви се и падна, като се удари силно в саксията, преди да попадне на тротоара. Дартели почувства удара в костите си.

— Софтуерът е подложен на изпитание като нас. Необходимо ми е да тестувам моделирането — каза Браг. — Това може да се окаже полезно.

— Не бих заложил прекалено много на това — предупреди го Дартели. — Ранкин няма да приветства издърпването обратно на точно този случай от списъка на неизяснените.

— Съгласен — кимна Браг, познавайки политическата чувствителност на този случай и без съмнение спомняйки си ударите, които отделът беше получил от вестниците. — Но това може да бъде направено тихо — просто да се изпробва софтуерът.

Дартели почувства, че му прилошава. „Ами ако софтуерът внуши, че Ледения човек не е скочил?“, замисли се той.

— Ще пробвам — каза Браг.

Дартели изрече много внимателно:

— А засега вероятно ще пазим нашата малка тайна.

Теди Браг кимна и докато пръстите му танцуваха, анимираният Дейвид Стейпълтън беше още веднъж изхвърлен от прозореца и катапултира, преди срещата с ужасната смърт пет етажа по-долу.

5.

Офисът на отдела за сексуални престъпления, който беше офис на Аби Ланг, беше мрачен, както всичко останало на Дженингс роуд. Беше трудно да се внесат подобрения при този линолеум и акустичните плочи, въпреки че тя беше направила всичко възможно. Беше окачила няколко произведения на изкуството върху стените, държеше на бюрото си ваза със сухи цветя, а от уредбата звучеше нежна класическа музика. Адажио за струнен квартет. Тя, също както Дарт, имаше на бюрото си личен компютър: само няколко от детективите си бяха позволили подобно разточителство.

— Седни — кимна тя, когато той влезе. — И затвори вратата.

Дарт се подчини. Подчинението беше в кръвта му.

— Прегледай това — продължи тя, сочейки папката на Джералд Лорънс.

Дарт имаше опасение, че това би могло да се отнася за Лорънс, и беше дошъл въоръжен с няколко аргумента, но в миг забрави за повечето от тях. Тя поде отново:

— Номерата на страниците от дневника на Ковалски. — И добави: — Работата е там, че не му е трябвало да включва този дневник, но се е опитвал да се спаси от бумажна работа. Питаш ме: сгафил е. Има липсващи страници.

Дарт разбра за какво става дума. Ковалски просто беше включил фотокопия от бележките си като част от материала. В действителния доклад беше отбелязано: „Виж приложено“.

— Но това е напечатано — обърна й внимание Дарт, който разбра, че е попаднал в неудобната позиция на защитник на Роман Ковалски. — Каква полза да печаташ бележките си, вместо просто да напечаташ доклада?

— Това е ОРБ — оптическо разпознаване на буквите — напомни тя. — Всички го използват, за да лъжат в докладите си.

Дарт беше запознат със сканиращия софтуер, който можеше да превърне ръкописа в печатан текст, но сега за първи път научаваше за това специално приложение.

— Бърза работа — промърмори той.

— Точно така. Не по тази причина отделът инвестира в ОРБ, но вероятно в момента това е най-разпространената употреба.

За Дарт това придоби огромен смисъл: водиш четливи записки, сканираш ги в компютъра, редактираш ги на уърд процесора и ги предаваш като доклад — по този начин избягваш досадното дублиране, което се изисква при написването на един доклад. Това го накара да постави под съмнение собствената си практика.

Поддавайки се на нейното внушение, Дарт огледа номерата на страниците на напечатаните бележки и откри празно място между трета и пета страница.

— Четвърта липсва — отбеляза той.

Аби не каза нищо, докато продължаваше да се занимава с клавиатурата си. Дарт прегледа останалата част от доклада, защото допускаше, че може би четвърта страница е попаднала не там, където трябва, и е изместена от хронологичния ред. Четвърта страница не съществуваше.

Дарт предложи:

— Ясно е, че съдържанието на четвърта страница не му е трябвало за нищо. Това едва ли има значение. — Дарт рядко използваше дори една трета от собствените си бележки.

— О, да? Погледни това — предложи тя, като отдръпна стола си назад и по-далеч от екрана. — За да използваш ОРБ софтуера, трябва по-напред да сканираш материала, нали? А единственият скенер, който имаме, е в архивата и това е PC, не е от мрежовите терминали.

— Което значи?

— Скенерът поема ръчно написаните бележки и ги превръща в графика. Графиката бива разчетена от ОРБ софтуера и се превръща в текст, който може да бъде разчетен от един уърд процесор. — Дарт не се нуждаеше от обучение по ОРБ. Аби почувства това недвусмислено. Тя додаде: — Той създава файловете в собствената си директория. Това, което прави Ковалски, е, че създава файл и го принтира. Той не отстранява файла, не го изтрива.

— Искаш да кажеш, че си извадила оригиналния файл? — попита Дарт силно впечатлен.

— Воала![1] — каза тя, сочейки екрана. — Ковалски е сканирал бележките по Джералд Лорънс.

Тя беше копирала файла на дискета и го беше сложила на собствения си PC. „Проявила е инициатива“, помисли той, осъзнавайки, че ще трябва да внимава много с нея.

Дарт прочете текста на екрана. Ориентирайки се в характера на бележките, той разбра веднага, че Ковалски е интервюирал свидетел по самоубийството на Джералд Лорънс. Страницата беше посипана като с червен пипер от кавички.

Дарт инстинктивно беше готов да повярва, че свидетелят се е оказал пълен майтап, какъвто беше случаят с толкова много свидетели. Това би могло да обясни идеално защо Ковалски не си беше дал труда да включи текста на разпита. Дарт грабна от бюрото на Аби папката — официалния доклад на Ковалски. Процедурата изискваше разследващият офицер да впише името или имената на всеки от свидетелите на произшествието, включително и тези, за които можеше да се допусне, че са излишни. Дарт не намери нищо подобно.

— Името й е Люилън Пейдж — поясни Аби.

Погледът на Дарт се плъзна бързо по екрана. Не му харесваше да изостава от Аби. Както четеше, той протестира:

— Тя е дванадесетгодишна, Аби! — Изпита силно облекчение. — Нищо чудно, че не е счел за нужно да я включва.

— Но той я е интервюирал, Джо — напомни му тя. — Длъжен е да я впише. — Тя се поколеба и попита: — И така, защо я е пропуснал? Какво е видяла тя?

— Аби — възпря я той, — това е спекулация. — Но повторно надеждата се върна при него: Замесен ли е Ковалски в това?

Тя измести текста нагоре, за да разкрие долната част на страницата. Пръстът й посочи едно изречение. Дарт прочете:

— Видях бял мъж. Голям бял мъж. Качи се горе и…

— Следващата страница липсва — информира го тя.

Дарт препрочете материала няколко пъти. „О, боже мой, помисли си той. Бял мъж.“

— Искам да говоря с нея, Джо. Искам да разбера каква е работата — кой е този човек — този, когото е видяла.

— Можеш ли да я намериш?

— Не знам — погледна го тя. — Но ако я намеря, искам и ти да бъдеш с мен.

[1] Voila (фр.). — Ето. Това е. — Б.пр. ↑

6.

Чуваше се музика в изпълнение на Джаксън Браун. В гласа му се чувстваше самотност. Самотен се чувстваше и Дарт. Гини не се съгласи на среща в апартамента му, а той нямаше желание да рискува да попадне на някое от гаджетата й. Трябваше да бъде на неутрална територия — бара на Смити, едно място, което нито той, нито тя посещаваха често, не че Дарт посещаваше често изобщо някакъв бар. Повече си падаше по библиотеките, въпреки че му беше неприятно да го признае.

Това беше юпи бар, с мебели от черно дърво, бял лен и островен бар, който доминираше входната част. Барът обслужваше клиентела от застрахователи, бели мъже и жени на възраст между тридесет и четиридесет, които носеха тъмни костюми, пиеха светла бира и водеха шумни оживени разговори.

Встрани от централната част на града с неговите блестящи небостъргачи единственото място, където подобен бар можеше да съществува, беше Западен Хартфорд и долината. Белите, които представляваха малцинство в града, трябваше много внимателно да избират местата си за запой.

Джаксън Браун пееше и казваше, че ще направи всичко, ще кара самолет, ще се разхожда върху крилата му. Дарт се беше чувствал по същия начин някога с нея. И може би, просто може би, тя се беше чувствала по същия начин с него. Но всичко беше пропаднало. Беше се разтопило като фигура, движеща се в гъста мъгла. Беше наблюдавал отдръпването й, беше протягал ръка да я стигне, беше й викал и крещял, когато тя изчезна, защото такива неща никога повече не могат да се върнат — поне такива бяха думите й.

Гини Райс с влизането си накара няколко глави да се обърнат. Не толкова заради външния й вид, колкото заради присъствието й — тя налагаше внимание. Той мислеше за нея с чувство, въпреки че се надяваше тя да не го разбере и се страхуваше, че би могла да го разбере, защото за нея той представляваше най-лесният прочит. Тя носеше сини джинси, кафяво яке, силно стегнато в талията, с наполовина придърпан цип като реакция срещу климатичната инсталация, синя копринена блуза и огърлица от диаманти и злато, която й беше подарил по повод на някаква незначителна годишнина. Достатъчна беше само тази екипировка, за да я открои от почти еднообразната тълпа, също както Дартели с неговите панталони цвят каки и син блейзер го отличаваха от другите. Беше подрязала късо тъмнокафявата си коса доста над раменете. Имаше перфектен нос, малки устни и очи с цвета на блузата, към лявото й ухо бяха прикрепени двойка златни обеци — на дясното нямаше нищо. Това беше Гини: винаги малко по-различна. Мъжко момиче. Фантастична атлетка. И все пак с достойнство и грация, когато го искаше. Сега тя принадлежеше на някой друг — беше чул слуховете. Преглътна на сухо в опит да направи гласа си ясен, чудейки се отново защо беше позволил това да се случи.

— Здравей, Дарт — поздрави тя, издърпвайки стола към себе си.

Ако той беше станал прав, ако й беше помогнал със стола, тя щеше да му се разсърди и затова той потисна желанието си и просто остана седнал. Употребата на съкратената форма на фамилното му име не беше формалност, тя винаги се обръщаше към него по този начин. Най-често той самият приемаше себе си като Джо Дарт благодарение на нея.

Тя дръпна ципа на якето. Неколцина от мъжете все още гледаха — Гини съзнаваше това, но беше свикнала и го прие като комплимент. Нагласи си една усмивка на лицето, подобно на актьор, който се упражнява пред огледалото. Сърцето му се разхлопа в гърдите. „Карай да върви“, каза си той.

Беше чувал, че времето лекува всички рани, но ако случаят беше такъв, тогава времето вървеше ужасно бавно и раните все още не се затваряха. А това, че я виждаше — свежестта, лекотата, с която тя се носеше, видимото й щастие — беше като сол в тези рани. Дарт все още се намираше някъде назад във времето. Чувстваше се като замаян. Беше загубил Зелър и Гини в период от два месеца. Още не се беше възстановил.

Джаксън Браун звучеше тъжно — беше развалил един съюз. „И ти, и аз, скъпа“, помисли Дарт.

— Изглеждаш много добре — излъга го тя.

Тя поръча един „Деуор“ с лед и лимон от една жена, която няколко минути преди това беше взела поръчката на Дарт.

Той благодари и върна комплимента, а тя си сложи същата престорена усмивка още веднъж, при което той почувства ужилване в сърцето си. Тя не искаше да бъде тук, имаше за нея по-важни неща. В този момент той беше готов да умре.

„Затвори си устата, Джаксън“, помисли Дарт. Нямаше желание да слуша за болката на някой си, стигаше му неговата собствена. „Лоша идея, това идване тук“, констатира той. Огледа се наоколо и погледът му се спря върху пода.

— Видях те по телевизията — каза тя. — Стори ми се, че си възвърнал нещо от килограмите, но мисля, че е истина това, което казват, че камерата добавя десет фунта.

— Много съм добре — смънка той, но и за двамата всичко беше достатъчно ясно.

— Добре.

„Деуор“-ите пристигнаха и тя настоя да плати. Трябваше да се протегне, за да бръкне в предния си джоб и Дарт разбра, че всяко нейно малко движение го изпълва с трепет, и се намрази още повече.

— Как е Мак? — попита тя.

— В отлична форма. — Двамата заедно бяха взели лабрадора от един кучкарник в последния уикенд, преди да се разделят.

Той и Гини всяка съботна сутрин имаха обичая да посещават мястото, където биваха прибирани безстопанствени животни. Един от ритуалите на тяхната връзка. Дванадесетгодишно, страдащо от артрит, общо взето глухо, кучето беше намерено скрито в един вход, намушкано осемнадесет пъти с нож. Вече нямаше ларинкс — когато се опитваше да лае, се получаваше звук като на балон, който изпуска въздух, или скърцане на спирачка според посланието му. Кучето силно куцаше, бяха му останали много малко зъби и имаше най-милия нрав от всички върху божията зелена земя. Служителят, който се грижеше за животните, му беше дал името Мак Ножа и това име изглеждаше достатъчно подходящо.

Дарт получи кучето заедно с името му. Гини също го обичаше. Въпреки че се опитваше да не показва това, тя предпочиташе да бъде насаме с болката си. Насаме и с удоволствията си.

Дарт на висок глас поръча водка — трябваше му някаква промяна.

Келнерката не обичаше да й викат от другия край на залата. Това не се хареса и на Гини. Дарт се почувства като лайно.

— Е, и? — попита тя. Търпението й се изчерпваше, спокойните теми се изчерпваха.

— Чувствам се малко глупаво — призна той.

Снизходителна усмивка.

Той си пожела да беше възможно да съществува начин всичко да започне отначало. Този разговор, тази връзка — всичко.

— Трябва ми помощта ти — продължи несмело.

Това изглеждаше голямо облекчение за нея. Може би се беше страхувала от нов опит за помирение, от сълзите, болката, невъзможността. Тя опита скоча, облиза устните си и внимателно остави чашата.

— Професионална? — попита го с известно злорадство. До голяма степен работата й беше причина за края на отношенията им, а ето че сега Дарт на колене я молеше да употреби способностите си. Иронията на положението не мина незабелязана покрай тях.

Той кимна. Къде беше тази водка?

— Да. Информация — каза.

Тя го изчака. Това не му хареса.

— Застрахователни данни. Медицинска застраховка — додаде той тихо. — Имаш ли достъп до тези неща?

— Знаеш много добре дали имам, Дартели.

Работата й, която нямаше специално наименование, но повече или по-малко се свързваше с компютърно програмиране, й предлагаше достъп до всичко, което имаше връзка с големите застрахователни компании. Ако не можеше да се добере до нещо по законен начин, успяваше по друг — на съдебното заседание, където се решаваше въпросът за нейния изпитателен срок, съдията я беше нарекъл „вълшебница“. Един вестник я беше нарекъл „естествено продължение на компютъра“. Дарт я наричаше „бейб“, но обикновено само след полов акт и в никакъв случай в присъствието на приятели. Беше му ясно, че ако тя не беше многократно нарушавала закона, може би все още щяха да са заедно. „Или може би това, че я бяха заловили?“, мъчеше се да си отговори Дарт. Беше забранено един офицер да има близки отношения с осъждано лице, въпреки че веднъж бяха обсъждали начини за преодоляване на подобни ограничения. Той знаеше, че даже сега тя прекарва вечерите си пред екрана, надничайки там, където нямаше никакво законно право да наднича. Това беше нейна болезнена страст, която не можеше да бъде поставена по-ниско от потребността й от секс. Беше много добра и в двете направления.

Тя беше единствената личност от тези, които той познаваше, с толкова много служби, пари, след като я бяха разкрили и й бяха дали изпитателен срок. Предложенията бяха завалели като дъжд. Излизаше, че залавянето й й беше спечелило научна степен. Беше цитирано ФБР: „Тя разбира от компютри повече от Бил Гейтс“. Последиците бяха положителни. Сега тя получаваше три-четири пъти повече от Дарт. Той нямаше нищо против желанието й да плати сметката. Тя имаше четириседмичен отпуск и право на представителни пари. Беше чувал, че кара лексус. Запита се какво ли би помислил за това съдията.

Тя попита:

— Какво по-точно ти трябва?

— Бих искал да знам.

— Е, добре, сега вече е ясно. — Едно от оплакванията й срещу него беше това, което тя схващаше като неохота да изрази позицията си — тя го беше наричала „уклончив, плъзгав и нечестен“. Това възкресяваше лоши спомени.

„Лоша идея“, помисли си той за втори път.

— Загубих следата на един възможен свидетел — приятелката на нашия самоубиец, нашия скачач. Мислим, че е живеела с него. Но не можем да пипнем някоя бележка, адрес или телефонен номер. Беше предположено, че застрахователните данни са начин да стигнем до нея. — Той замълча в очакване на реакцията й. — И докато ти се занимаваш с тези неща… — добави той, очаквайки някаква усмивка от нея, — реших, че бих могъл да разбера това самоубийство, да разбера дали този човек е страдал от фатална болест или нещо такова, някаква причина, която да обясни скока.

— Да не би всемогъщият Бъд Гормън да се е отказал от теб? — Това беше изстрел от засада. Докато траеше връзката им, Гини беше предлагала многократно да осигурява финансовата информация, която Дарт получаваше от Гормън, но детективът беше отказвал упорито, защото технически това се квалифицираше като престъпно действие. Желанието му да наруши закона, използвайки Гормън, а не нея, беше като вечно възпалена рана.

Той вдигна рамене.

— Името е Дейвид Стейпълтън. Ако не сме сгрешили, жената се нарича Присила Коул. — Той й подаде двете имена изписани на лист.

Тя даже и не ги погледна, очите й се бяха съсредоточили върху неговите. Тя постоя така безкрайно дълго време. Без да гледа, тя протегна ръка, намери чашата си и я пресуши. Той отказа да прекъсне зрителния контакт, можеше да бъде не по-малко упорит от нея. Беше прекарал години загубен в тези очи. Почувства се леко пиян.

— Липсваш ми — промълви тя тихо. Не правеше ли тя опит да поправи счупеното?

— Да — кимна той.

— Не е сериозно… Това, което имам сега… То е заместител, нещо, което запълва времето, стопля нощите, придава смисъл на уикендите. — Тя отново потърси питието и разбра, че чашата е празна. Той изпита желание да й предложи своето. — Можеш да прибегнеш към някого — насърчи го тя.

— Точно това е — отбеляза Дарт. — Мисля, че това би било използване.

— Доколкото има яснота, всичко е наред.

— Не. За мен не е.

Очите й се натъжиха, но тя не свали погледа си от неговия.

— Да искаш още? — попита тя.

Той не можеше да каже със сигурност какво имаше тя предвид — още един шанс, още едно питие? Кимна.

Тя вдигна ръка, развъртя китката си и посочи масата. Погледът й продължаваше да бъде върху него. Не беше ясно дали поръчката е приета. Но питиетата пристигнаха след няколко минути и Дарт си помисли колко типично беше това за нея. Имаше контрол. Контрол върху положението. Започна да изпитва гняв към нея, не можеше да разбере откъде идваше това чувство.

Той отново докосна листа, като свали погледа си от нея.

Тя прибра имената, внимателно сгъна листа и го мушна в джоба на блузата си, нетърпението й нарастваше.

— Това, което ти казах за това, че ми липсваш, е истина — каза му тя.

— Не искам да нарушаваш никакви закони. — Той не знаеше какво да каже и затова изрече това, а след това започна да се чуди защо го е казал. Разбира се, че искаше от нея да наруши законите.

— Боже опази — пошегува се тя. — Такова нещо би могло да рефлектира върху теб.

Още сол.

Тя вдигна чашата си — познато нейно движение, и се усмихна:

— Нека видим какво мога да направя.

— Да… Много добре — смотолеви Дарт, без да бъде напълно сигурен дали тя говореше за застраховки или за отношенията им.

Колкото и да се чувстваше привлечен към нея, разсипан от раздялата, той разбираше, че изпитваше слабост към жени, които го търсят с надеждата, че той ще ги спаси. Отношенията му с майка му бяха установили тази тенденция и тя беше продължила при няколко връзки и романа с Гини. Много пъти я беше спасявал, когато я улавяха в прегрешения — имаше случаи, когато се поддаваше на чувството, че това е единствената му цел в тази връзка. Знаеше, че трябва да прекъсне този цикъл. Ако се върнеше при нея, без значение колко съблазнително беше това, той просто щеше да започне всичко отново — по този въпрос беше наясно. Но и така сърцето му потрепваше болезнено.

Когато тя преглътна, гърлото й се задвижи чувствено. Нещо дълбоко в него се развълнува въпреки разума му. Но разумът победи и не след дълго тя стана от мястото си и си отиде.

Защо, чудеше се той, отново пиейки сам, защо го заболя така силно, когато я видя да тръгва?

7.

Четири дни по-късно Дарт стоеше на тротоара пред главната квартира на Дженингс роуд в компанията на много неспокойния Тед Браг. Той чуваше шума на трафика по Кънектикът ривър. Въздухът на късния август беше като пашкул, който задушава всяко живо същество, което се осмелеше да излезе навън. Дарт би предпочел да остане вътре с далеч не изключителната климатична инсталация, но Браг беше настоял да се срещнат тук, навън, за да може да пуши. Дарт се движеше неспокойно напред-назад в очакване Браг да каже нещо. Появяваха се и изчезваха полицейски коли.

— Направих компютърната анимация и за Ледения човек, както ти казах.

— Ти каза, че ще ти отнеме седмица или две, Бъз — напомни му Дарт, изненадан от бързата реакция на Браг.

— Мотивиран съм — процеди Браг с раздразнение. — Нали изпробвам този софтуер. Налага ми се да реша дали да го купя или не, а и не е евтин! — Той се чувстваше леко шизофренично, непрекъсващото кънтене на вътрешния му глас го измъчваше и му напомняше за недоглеждането му по време на разследването на Ледения човек и сега всичко като рикошет излизаше на повърхността.

— Резултатите са същите — обяви Браг уморено, беше явно разочарован.

Дарт почувства как тези думи го задавят. Същите резултати! Искаше му се да постави това веднага под въпрос, да хвърли съмнение върху разкритията, но явното живо напрежение в погледа на Браг го принуди да замълчи.

— Казваш, че Ледения човек не е скочил? — „Азиатския удушвач“, си каза той наум. „Човекът, който уби жената на Зелър.“ — Ледения човек е бил хвърлен от онзи прозорец? — На Дарт му се виеше свят. — Можеш да го докажеш? — Той се тревожеше, че разкритията на Браг биха могли да доведат до това, че случаят отново да излезе на сцената, и тогава, миг по-късно, какъв ужас би могло това нещо да донесе на Зелър. Няма тайна, която да остане вечно тайна.

Трябваше да напрегне вниманието си, за да чуе какво говори Браг — беше му трудно да се съсредоточи. Дузина вътрешни гласове се бореха за вниманието му. Беше ли той отчасти виновен за смъртта на Стейпълтън с това, че не беше вдигнал шум три години по-рано? Беше ли сгрешил, като прие, че Зелър е бил замесен? „Няма доказателство“, си напомни той.

Браг го сепна:

— Това внушава софтуера, да. Все пак трябва да ти кажа, че това ме кара да се усъмня във валидността му. Не съм много сигурен. Искам да кажа: изпробвах два случая и при два от двата излиза, че момчето е било хвърлено. Майтап ли си правиш с мен? Това по-скоро ми прилича на софтуерна грешка. Имам намерение да се обадя на компанията и да си поговорим малко. Точно сега не ми се ще да се вълнувам прекалено много, Айви. Нека малко проверя сам. Може би има нещо нередно в кода — нещо такова. Както ти изтъкна, разследването на Ледения човек беше нещо много неприятно за целия отдел — да ме вземат дяволите, ако ще съм този, който ще разбута отново тази работа. Ранкин ще ме изгори на клада.

— Доста вярно — кимна Дарт насърчително, сърцето му започна отново да удря силно. Но в душата му гореше безпокойство.

— Нека си спомним ти и аз — обясни Браг с угрижен и покровителствен тон, — че тази проверка започнах на своя глава. Моя идея! Затова нека да изоставим тази работа. Забавлявал съм се и това е всичко — експериментирах със софтуера. Нищо не съм записвал черно на бяло. Това беше за мен някакъв нов софтуер. Така че, освен ако не те е обхванало дивото желание да предизвикаш върху нас двамата божия гняв, аз просто засега ще държа това нещо в тайна. Първите версии на софтуер като тази винаги дават дефекти. Винаги! Обзалагам се десет на едно, че все някак нещата се изпортват. Повярвай ми.

Въпросът действително се свеждаше до вярване, Дарт разбираше, но това имаше много малко общо с Теди Браг. Ставаше дума за доверието в Дартели от страна на публиката, че той ще разследва докрай, въпросът беше в доверието, което отделът гласуваше на своите детективи, беше уважението, което Дарт изпитваше към Уолтър Зелър — своя учител и бивш партньор — и несъгласието му да унищожи човека само заради едното подозрение.

— Компютърен проблем — повтори Дарт с пресъхнало гърло. Той се изкашля.

— Точно така. — Браг отново го погледна, като мълчаливо му предаде: „Не се съмнявай в това“.

Дарт почувства необходимост да изплюе вътрешностите си, да остави на някой друг да се занимава с това. Ледения човек беше Азиатския удушвач — факт, неизвестен никому, освен на Дарт, случаят с Азиатския удушвач оставаше неизяснен — а Уолтър Зелър беше имал най-личната причина да иска смъртта на Азиатския удушвач. Преди три години това беше краят на цялата история. Но сега?

— Имаме ли яснота по въпроса? — попита Браг.

Дарт кимна, гърлото му беше прекалено стегнато и му беше трудно да отговори.

— Това е всичко, на едно мнение сме. — Браг всмукна продължително от цигарата, издуха дима и добави: — Ще ти изпратя копие от първите заключения на доктор Рей относно Стейпълтън. Кръвната токсикология не показва следи от улична дрога, не, нищо, което би ни карало да мислим за каквито и да е наркотици. Освен множеството строшени кости, единственото, което представлява интерес, са няколко следи от убождане от вътрешната страна на левия лакът.

— Редовен наркоман?

— Не, там е въпросът — изрече той нетърпеливо. — Няма нищо в кръвната токсикология, което да наведе на такава мисъл. Може би кръводарител. Кой знае? Може би недостиг на течности — по това време на годината, при тази горещина хората имат такива оплаквания.

— Алкохол в кръвта? — попита Дарт.

— Незначителен. — След малко Браг попита: — Защо, Айви? Защо гледаш така?

— Никакви наркотици, никакъв алкохол? При скачач? — разсъди той с раздразнение. — Виж какво, аз приемам това като добра новина. Ако искаш да размътиш водата, говори сам с доктора.

— Стейпълтън не е скочил, Бъз. Ти самият го каза.

— Това беше, когато се доверявах на този софтуер — напомни Бъз. — Като не се смята проклетият софтуер, ние нямаме доказателства за престъпно действие — всичко, с което разполагаме, подкрепя идеята за чисто скачане. — Той изчака, като че ли очакваше възражение от Дарт. — Не представяй нещата толкова тревожни, Айви. Дай ми възможност да проверя всичко.

— Да, разбира се — измърмори Дарт. Но вътрешно той загиваше. Ледения човек беше убит, доказателството, което му беше липсвало, сега стоеше пред него и го гледаше в очите.

Той остана навън дълго, след като Браг си беше заминал. „Ще има още клане“, помисли си той.

Чу клаксон зад себе си. Обърна се и видя зад волана Аби Ланг. Тя му правеше знак с ръка да се качи.

8.

Когато Аби Ланг му направи знак, той веднага почувства, че тя носи със себе си нови неприятности и започна да мисли как да избегне това, което тя, все едно какво, искаше от него. И все пак, в същото време изпитваше необходимост да я наглежда. Не му се щеше да я остави да отиде прекалено далече сама.

Тя му каза:

— Свидетелката на Ковалски е съгласна да разговаря с мен. — Подаде му адреса.

Вероятно това, което отнемаше едно десетилетие от възрастта й, беше комбинацията от русата й коса и сини очи или безукорната й кожа, но от нея се излъчваше жив младежки ентусиазъм, който клокочеше вътре в нея като врящо гърне. В очите на други това можеше да изглежда наивност, но за Дарт беше повече концентрация на енергия — тя като че ли беше някаква батерия и тази батерия частично разливаше енергията си, когато очите му срещнаха нейните.

Есента не беше далече и първите й сигнали бяха променили цвета по краищата на много листа, въздухът носеше нейния аромат, а слънчевите лъчи изглеждаха по-различни — предметите вече не блестяха, те пламтяха. Видя му се чудно, че досега не беше забелязал нищо от това.

— Малко по на север е от Белвю скуеър — предупреди го тя.

„Лош район“, помисли той.

— За това място не е най-доброто време на деня.

Проектите бяха най-безопасни от изгрев-слънце до единадесет преди обед, защото гангстерската активност се проявяваше късно вечер и децата спяха до късно — упоени от наркотици и изтощени.

Аби се оживи.

— Кажи ми за това. Но тя има желание да говори, така че отивам.

— Две пресечки северно от Белвю скуеър? Бяла жена? Сама? Ти шегуваш ли се?

— Какво е това, мъжки егоизъм или расизъм, господин детектив?

— Не бих отишъл там сам — декларира той честно.

— Е, добре тогава, ще ти правя компания — погледна го тя с крива усмивка, отдръпвайки се от него и отваряйки вратата.

— Не, не, не — запротестира Дарт, като не желаеше да отстъпи.

— Влизай — нареди тя, поглеждайки към групата полицаи, застанали до вратата на главната квартира, — или ще направя сцена.

Погледите им се срещнаха и той почувства, че тя съвсем не се шегува.

Мина напред пред колата и след малко влезе и се настани до нея.

— Това е лоша идея — предупреди я той.

— Почакай малко — каза Аби Ланг.

Дългата руса коса на Ланг се ветрееше на отворения прозорец. Той виждаше силуета на малкия й нос в профил, даже грациозните очертания на брадичката й.

— Имаш ли деца? — попита Дарт. „Това пък откъде дойде?“, стана му чудно.

— Три.

— Как изглежда? Семейният живот?

Тя го огледа и се намръщи. Блузата й се надипли и се надигна.

— Това е едновременно най-хубавото и най-лошото нещо, което ми се е случило. Една част радост, една част хаос. Много за препоръчване. — Той долови никакъв или много малко сарказъм в думите й.

— Омъжена?

— Някога. Само че не стана както в приказките.

Дланите му започнаха да се навлажняват, почувства, че спокойствието му го изоставя.

— Флиртуваш ли с мен, Дартели? — Тя го погледна и се усмихна закачливо.

— Какво? — изгледа я изненадан. — Не — отговори несръчно.

Тя сви рамене.

— Е, добре.

Свиха вдясно и се насочиха в сърцето на северния край. Затвориха прозорците, Аби включи климатика, а Дарт провери дали всички врати са заключени. Рядко се случваше бели хора да навлизат в северния или южния край — не без синя униформа — а резидентите на Проектите рядко се осмеляваха да навлизат в търговската част. Ако бандите прекосяваха разстоянието между севера и юга, имаше кръвопролития. Три отделни града съществуваха съвместно и това беше едно мизерно съществуване. Рефер беше полицията.

— Обичаш ли сладолед? — попита го тя.

Въпросът беше толкова далече от мислите му, че Дартели трябваше да помисли малко, преди да отговори.

— Кой не обича сладолед?

— Какъв по-точно? — добави тя. — И не казвай ванилия.

— Ванилия.

— По дяволите…

— От мен може да се очаква всичко — извини се той.

— Така ли? И мислиш, че само ти си такъв?

— Какво имаш предвид?

Тя се усмихна по характерния за нея начин, при който усмивката е адресирана само към нея самата, и наклони главата си към отдушника на климатика, за да се наслади на хладния бриз.

— Замразено шоколадово мляко със сос от къпини.

— Може би флиртувам — призна той честно.

— Само говорим за сладолед. Не се вълнувай. — След няколко пресечки тя попита: — Какъв предпочиташе Гини?

— Ментов.

— Мразя го — заяви тя твърдо.

— Да, и аз — присъедини се той, усмихвайки се.

— Горе-долу го очаквах — каза тя, — по начина, по който го каза.

Когато отминаваха Белвю скуеър, Дартели си помисли, че този вид условия на живот не са характерни за един град в централен Кънектикът, в Съединените американски щати. Изглеждаше недостъпно за въображението, че такава ялова пустиня и явен упадък на градска цивилизация може да се намира само на няколко минути от обновената и оживена търговска част на града. Белвю скуеър приличаше толкова много на затвор, че нямаше нищо учудващо в това, дето много от младите му обитатели свършваха в затвор. Разнебитени, олющени сгради, витрини на магазини и върху тях реклами на шперплат, бордюри, където можеш да затънеш в боклуци. И невъзможност да се види алуминиев контейнер за отпадъци.

Черни и латиноамериканци, които се опитваха да се разхлаждат, стояха пред входовете, по тротоара или бяха накацали на отворените прозорци. Пустош, нещо, взето от страниците на футуристичен роман. Всичко това правеше силно впечатление на Дарт. Системата беше пропаднала позорно. Да преминеш Проектите с кола, означаваше да се запознаеш с пълното отчаяние. Той почувства това в стомаха си.

— Паркирай на такова място, че да можем да я следим — подхвърли Дарт, когато адресът беше вече наблизо.

— Разбрано.

Ако се случеше колата да бъде идентифицирана като собственост на двама бели, тя едва ли щеше да просъществува повече от десет минути. Единствено надписът „Полиция“, който Аби закрепи на стъклото, им предлагаше някаква надежда, че ще могат да се върнат при колата си и да я намерят годна за употреба. Но и това не беше гаранция.

Абигейл Ланг и Джо Дарт се изкачиха по едно циментово стълбище под намръщената светлина на открита шестдесетватова крушка, минаха покрай измазана гипсова стена, изподраскана от безкрайните размествания на мебели нагоре и надолу.

Когато влезе в апартамента, Дартели свали палтото си, разкопча горното копче на ризата си и взе кърпичката си, за да си избърше челото. Люилън Пейдж беше дванадесетгодишна негърка, кокалеста, с опулени учудени очи, с малки напъпващи гърди, които опъваха стегнатата й тениска. Дарт я погледна в очите, усмихна й се, но когато срещна студения й и безизразен поглед, изведнъж разбра, че не трябва да я схваща като дете, а по-скоро като жертва.

Същото съвсем ясно виждаше и Аби.

Докато пътуваха с колата, след като никога не беше я срещала, никога не я беше виждала лично, доста уверено и умно Абигейл Ланг беше дала описание на Люилън Пейдж чак до дългите й силни крака и високи скули — и това беше така, защото тя се вместваше толкова добре в описанието на предишните жертви на Джери Ло. Мисълта, че по тези места имаше най-малко още дузина такива като Люилън, изпълни Дарт с тъга, която се изрази в болезнено мълчание. Вече не дете. Не още жена. Люилън Пейдж премигна, като го погледна с нещо подобно на ужас в очите си: може би за нея всеки мъж беше Джералд Лорънс.

Момичето седна на един стол до черната емайлирана кухненска маса. Майка й все още беше на работа, което представляваше за Дарт неудобство, тъй като не можеха да използват нищо от думите на момичето без предварителното съгласие на майката да я интервюират. Тя каза, че няма баща, което опечали Дарт: не познаваше разликата между това да имаш и това да знаеш. Брат й беше някъде по улиците. Апартаментът, с една спалня, беше безупречно чист, макар и беден на мебели. Малката зелена кушетка и сивото издуто кресло в клаустрофобичната всекидневна бяха обърнати срещу телевизора. Възглавницата и нагънатото одеяло показваха, че някой спеше на кушетката — вероятно братът, който без съмнение не се задържаше там дълго. Вратата на апартамента имаше четири тежки ключалки и лост. Кухненският прозорец, близо до изхода за пожар, беше закован с дъски, а вътрешната страна беше укрепена с три широки метални скоби.

Достатъчен беше само един поглед към условията на живот на това момиче само вкъщи и вече не беше трудно човек да си представи тактиката на сприятеляване на един Джералд Лорънс.

Докато тримата се намираха в началото на разговора, при което Ланг умело предразполагаше момичето за по-голяма общителност, Дарт беше поразен от зрелостта на това дете и му мина през ум, че Ковалски не е бил прав, като е пренебрегнал показанията й на основание на крехката й възраст.

Повлияна от впечатленията си, Люилън беше пряма и показа на Аби и Дарт как от нейния кухненски прозорец може да се види и мръсният паркинг зад жилището на Лорънс на Батълс стрийт, и двата прозореца, които, както тя твърдеше, принадлежаха на апартамента на мъртвия.

— Ти познаваше ли Джери Ло, Люилън? — попита Аби.

Момичето погледна към оръфания под от линолеум и кимна.

— Да, госпожо — промълви тя, — познавах го.

— А той харесваше ли ти?

Момичето вдигна рамене, но беше явно, че не се чувства удобно, беше даже уплашено.

— Ти харесваше ли му? — смени тактиката Аби, която беше свикнала да задава такива въпроси, но Дарт се чувстваше гадно.

— Нещо такова — отговори момичето.

Дарт нямаше желание да присъства на тази сцена. Питаше се защо въобще си беше дал труд да идва, защо Аби го беше завлякла в тази работа и реши, че може би това представлява емоционално наказание, начин, по който да му се попречи да се измъкне, да не изоставя самоубийствата, за което изпитваше силно изкушение. Няколко седмици и Дейвид Стейпълтън, и Джералд Лорънс нямаше да представляват нищо повече от две папки, които събират прах в архивата.

Аби отправи строг поглед към Дарт. Изглежда, че знаеше какви са мислите му и те не й харесваха. Няма да ходиш никъде, казваше погледът й. Помогни ми.

— Кажи ми какво видя — внимателно попита Дарт. Не искаше да чуе нищо повече за историята на случая. Не искаше потвърждение за това, че това малко момиче е било заключено с Джералд Лорънс даже един следобед.

Дарт протегна ръка към яката си и разбра, че вече я беше разкопчал. Пое жадно въздух, изведнъж го обхвана клаустрофобия.

Големите кафяви очи на момичето бяха отправени към Дарт с молба, но въпреки това то се плашеше от него.

— Беше някаква стара кола. Синя, може би. Сива. — Тя вдигна рамене. Беше слаба като кокал. Доста хубавичка. Прекалено реална за Джо Дарт в момента. Той поиска да излезе навън. — Стара. Идва и паркира. Голям мъж излиза. Бял мъж, знаете. Качва задните стълби там — довърши тя, сочейки навън.

Дарт приближи прозореца. Не искаше да чуе това. Каза:

— Било е късно. Трябва да е било тъмно.

— Не, не тъмно. Светлината идва от тях, прозорците там. Достатъчно много светло. — Тя се вгледа в Дарт продължително. — Ти мислиш аз лъжа, също като онзи другия — каза тя, имайки предвид Ковалски.

Аби отправи за момент покровителствен поглед към Дарт, а после се обърна към момичето.

— Видяла си как един бял мъж излиза от колата си — синя кола — и как се качва по онези задни стълби?

— Голям мъж. Да, госпожо. Сива може би — колата.

— И тогава ти какво направи, Люилън? — попита Дарт с надежда да открие някаква непоследователност, която би могла да я елиминира като свидетел, и в същото време да обясни защо Ковалски е пропуснал да регистрира показанията й. Започна да се надява, че Аби не е сгрешила в инстинкта си: може би връзката беше Ковалски, не Зелър. Какво удоволствие би било, ако можеше да бъде съборен Роман Ковалски.

— Наблюдавах — отговори момичето. — Мъжът идва, промъква се късно през нощта и аз мисля някой ще бъде арестуван, може би убит. — Тя кимна към Дарт и той почувства, че го пронизва студ чак до пръстите на краката. Типично за Белвю скуеър — арести и престрелки. Беше изречено с вълнение, като че ли този прозорец беше просто един телевизионен екран.

Дарт обмисли възможностите. Джералд Лорънс може би е бил разпространител на наркотици, белият му посетител — клиент. Възможно беше Ковалски да знае нещо относно това, след като някога е работил в отдела за наркотици. Възможно е купувачът да е бил ченге, помисли Дарт, като се опитваше да открие мотивацията на Ковалски. Купуването на наркотици близо до Белвю скуеър от ченге или изнудване, извършвано от ченге, представляваше точно този вид информация, която Ковалски би се опитал да скрие. Ако действаше сам, на своя отговорност, ако потулеше работата, би могъл да защити колега офицер и да посъбере някои сведения, които по-късно да изтъргува.

— Белият мъж беше горе около пет минути — уточни Аби.

— Да, и никаква стрелба — каза тя като че ли на Дарт. — Мама ми казва, когато има стрелба, да се мушна под масата. Наведена глава и под масата.

Пет минути бяха достатъчни за извършване на покупка и прибиране в колата, помисли Дарт. Нямаше чувството, че бяха достатъчни, за да се имитира самоубийство. Почувства нова вълна на облекчение — като мислеше за Зелър, изведнъж беше стигнал до някои заключения. Вината, помисли той, е форма на заболяване.

Погледна към Аби и това, което видя, беше тъга. Едно същество, толкова младо, казваха очите й. Невинно. А невинността, помисли той, е като един балон — веднъж пробит, повече не съществува. Не може да се поправи. Няма начин. Неговата майка беше откраднала от него друг вид невинност, той изпита някаква симпатия и чувство за сливане с това малко момиче.

— По кое време през нощта беше това, Люилън? — попита Аби.

— Между единадесет и единадесет и половина.

— Била си будна толкова късно? — попита Дарт. Интересуваше го дали това не е възможна пукнатина в разказа й.

— Не спя много добре. Мама ми чете след новините, после може би спя кратко.

— Защо не спиш добре? — попита Аби.

— Лоши сънища.

„Наречени Джералд Лорънс“, помисли Дарт.

Той погледна Аби. Как би могъл човек да се реши да работи в отдела за сексуални престъпления? Как може тя всеки божи ден да живее в тази атмосфера?

Аби зададе неизбежния въпрос. Дарт отвърна поглед встрани.

— Джери Ло канил ли те е у тях?

— Не знам.

— Няма да кажем на майка ти — обеща Аби.

„Знае точно какво да каже“, помисли Дарт.

Отново върна погледа си, когато Люилън Пейдж вдигна рамене и насочи вниманието си към напукания линолеум. Тя кимна срамежливо.

— Той има зайчета — почти се усмихна тя. — Бели зайчета.

Дарт почувства парене в очите си и се опита да се овладее, като силно стисна юмруци. „Защо трябва да се пита за това?“, се чудеше той. Не искаше да чуе нито една дума. Но разбра колко важен беше този въпрос — може би се беше насъбрала толкова много враждебност и омраза към Лорънс, че някой съсед го е убил и се е погрижил да създаде впечатление на обесване. Може би тук не участваше изобщо никакъв бял човек. Може би Ковалски беше открил някакъв намек за убийство и решил, че гад като Лорънс не си струва парите на данъкоплатците.

По лицето на Аби се четеше израз на безкрайно търпение и съчувствие. Дарт й се възхищаваше, неговото собствено лице вероятно изразяваше ужас. От страха и колебанието на момичето той разбираше, че то наистина е било в бърлогата на Лорънс, че е галило тези зайчета. Жертва.

Правейки опит да отклони потвърждението й — не искайки да го чуе — той се намеси нетърпеливо:

— Ти без съмнение ни помогна много. — Господ да му е на помощ, той няма да тревожи момичето. Повече не го интересуваха липсващите страници на Ковалски. Карай да върви.

Но за Аби сегашното беше като всяко друго разследване, случай като другите, беше виждала десетки момичета като Люилън Пейдж. Нямаше намерение да позволи на Дарт да прекрати разпита.

— Хубави ли са зайчетата? Милички? — попита тя.

Момичето кимна.

— Да, госпожо.

— Люилън, ти посети ли Джери Ло през онази вечер?

— Вечер? Няма начин. Само когато мама е на работа. Мама не харесва Джери никак. Мама не иска да виждам зайчетата. — Тя попита Дарт: — Знаеш ли какво се случи на тях, зайчетата, когато вече Джери е умрял?

Дарт обърна гръб и излезе от стаята, гърлото му беше свито, погледът замъглен.

„И да убиеш всеки Джери Ло, който намериш, пак ще останат“, помисли той. Имаше желание да промени живота на това момиче, да върне стрелката на часовника.

— Аби — извика той високо, надявайки се да се сложи точка на всичко това.

Но чу гласа й от другата стая, когато тя попита меко:

— Мислиш ли, че можеш да разпознаеш този бял мъж, ако го видиш?

Дарт не чу отговора. Можеше да си представи как тези тънки рамене се повдигат и изпълнения със страх поглед на момичето. На стената имаше картина, изобразяваща Исус Христос, а още една до вратата на банята с лика на папата. В главата на Дарт имаше друга картина — Джералд Лорънс увиснал на един шнур. Срежи шнура. Закопчей го в торбата и забрави. Кого го е грижа за него? Защо трябва да се разследва? Ковалски беше прав: много хубаво е станало, да върви по дяволите.

— Аби — извика той отново.

— Ела за малко — беше нейният отговор.

Неохотно Дарт влезе отново в кухнята.

— Кажи му това, което току-що каза на мен. — Аби отправи към Дарт поглед, който имаше смисъл на наказание за дезертьорството му.

— Видях белия човек да издърпва стола под него.

Дарт замръзна на мястото си, с отпусната челюст. За момент му се стори, че сърцето му е спряло. Това, което си беше мислил — сделката за наркотик, сметките на Ковалски — се изпари.

Различни мисли преминаваха през ума му, от това колко лош свидетел е момичето: дванадесетгодишна жертва на сексуално насилие, до липсващите страници на Ковалски.

Столът. Той си спомни снимката: столът легнал на едната си страна, все едно, че е ритнат.

Като се изправи и погледна навън през кухненския прозорец, Аби попита:

— Щорите вдигнати ли бяха или спуснати?

За Дарт този тон на гласа беше познат: Аби не вярваше на момичето. „Слава богу“, помисли той.

— Щората беше спусната. Джери винаги държеше щорите пуснати. Казваше, че зайчетата не обичат слънце. — Тя се обърна с лице към Дарт и обясни: — Но онази нощ беше горещо и имаше вятър и щората се издуваше напред-назад и по едно време мръдна и видях, че белият дръпна стола и видях краката на Джери… нали разбирате. — Тя погледна към Аби и размаха ръце пред себе си. — Все едно, че бягаше, нали разбирате? Бяга много бързо.

Дарт се почувства като парализиран. Люилън Пейдж беше станала свидетелка на убийство.

Момичето продължи, този път само на Аби:

— Фриц избяга. Това е моето куче. Мама ще ми позволи да имам зайчета, след като вече Фриц го няма. Каза никакви зайчета, докато имаме Фриц, но Фриц сега го няма, замина завинаги. — Тя кимна ентусиазирано.

Петнадесет минути по-късно Дарт и Абигейл бяха отново в служебния таурус и се радваха на действието на климатика. Аби каза убедено:

— Убила е кучето или го е пуснала да избяга, или го е подарила на някого.

— Мислиш ли?

— Тя иска тези зайчета.

Сега той разполагаше със свидетел, против когото беше в много отношения и все пак се радваше, че го има. Някой беше убил Лорънс — „Същият, който е убил Ледения човек?“, чудеше се той — и все едно кой би могъл да се окаже този човек, даже ако това е Уолтър Зелър, той трябваше да бъде спрян и да бъде спрян незабавно. Не можеше да не мисли, че е можел да спре тези убийства, ако беше проговорил, когато е трябвало. Изведнъж почувства тръпки студ.

— Защо Ковалски ще я изпусне от доклада си? — го попита тя внезапно.

Ковалски беше голям бял мъж, Дарт разбираше какво имаше предвид Аби. Той изрази несъгласие.

— Възможно е тя да лъже за цвета на човека. Може да лъже за всяка една подробност.

Аби гледаше внимателно по пътя пред себе си и намали скоростта, когато се появи червена светлина.

— Не мисля, че е лъгала — промърмори тя.

— Не — каза той, въпреки че искаше цялата история да бъде погребана. Мислеше, че сега разбира Ковалски повече от всякога.

Грешките влекат след себе си други грешки, напомни си Дарт. Не си обърнал внимание на нещо преди три години и това нещо те настига и ти вади душата. Изпълних дълга си, напомни си той, като се чудеше дали един съдебен състав ще погледне на нещата по този начин, като се чудеше дали кариерата му не е стигнала края си. Чувстваше се бита карта. Глупак. Помисли си за възможен трансфер — някъде на юг, далече от зимите. Хората можеха да обяснят това със скъсването му с Гини. Много подходящо време да направи опит.

Но по-умната част от него знаеше, че истината не може да бъде надбягана. По-добре остани и се сражавай.

Аби попита:

— Какво точно става с нас, Джо?

Дарт почувства, че лицето и гръбначният му стълб се нажежават. Как можеше тя да се откъсне толкова бързо от Люилън Пейдж? Това ли правеше от човека отделът за сексуални престъпления? Лишаваше го от чувствителност по начина, по който отделът за убийства го превръща в комедиант?

Тя настояваше за отговор, не искаше да се повтаря.

— Нека забравим за сладоледа — каза той.

— Не говоря за сладолед…

Аби откри разкопчано копче на блузата си и го закопча. Тя промени посоката на колата, за да се размине с приближаващ насреща бавнодвижещ се камион, после зави и пресече. Паркира зад сградата на Дженингс роуд и миг преди да излязат от колата, обяви:

— Знам каквото знам. Знам как те приемам. Какво чувство изпитвам към теб. Това ме плаши малко.

— Ти си добра компания, Аби.

— Окей — каза тя, приемайки репликата му.

Но Дарт не прие собственото си обяснение. Той искаше да каже нещо. Тя беше нещо повече от добра компания. Той не беше безразличен — няколкото години, които ги разделяха, ни най-малко не го смущаваха. Тя беше боец, настъпваше без страх. Беше дала глас на мислите си и когато погледите им се срещнаха, той почувства това дълбоко в себе си.

Докато изглеждаше, че всичко това й е познато, че се беше примирила с очевидното, той не можеше. Не на глас. И затова не каза нищо: нов умишлен пропуск от негова страна. Щеше ли да плати и за него?

9.

След седмици рутинна работа, когато му беше лесно да забрави за себе си, Дарт продължаваше да държи на бюрото си една папка, която съдържаше пет снимки на лица, които малката Люилън Пейдж беше идентифицирала като близки подобия на убиеца на Лорънс. За нейна чест лицата изглеждаха сходни, което подновяваше вярата на Дарт в нея като свидетел. Той попадна на папката през един следобед в сряда в началото на октомври и реши да предприеме нещо по отношение на безпокойството, с което беше живял след интервюто. Единствената стъпка, която можеше да види ясно пред себе си, се състоеше в това да хвърли крадешком един поглед към някои файлове, достъпът до които му беше забранен. Опасността, която се съдържаше в подобна инициатива, го беше държала настрана от тях, но точно в тази сряда той махна с ръка. Трябваше да направи нещо, преди да се появи още някое самоубийство.

Дарт прекоси коридора до офиса на Аби, затвори тихо вратата и я помоли да излязат за сладолед.

— Сладолед? — сепна се тя, оглеждайки го с любопитство — еднакво поради начина, по който беше затворил вратата, и поради въпроса. — Сега е октомври.

— Някъде далеч от Дженингс роуд. Това е всичко — информира я той.

Погледите им се срещнаха и той почувства, че може би го е разбрала. Уговориха си среща след няколко минути на паркинга.

„Оазис Дайнър“ се намираше на Фармингтън авеню по пътя към Марк Туейн хаус и Уест Хартфорд. Първият точно от този род крайпътен ресторант в тази местност, „Оазис“ запазваше своя художествено оформен интериор, който включваше пълно обкръжение от неръждаема стомана и снимки на Брандо, Монро и Джеймс Дийн. Дарт поръча за себе си ванилия, а за Аби къпини с шоколадов сок.

— И така? — попита тя.

Пътуването им беше преминало в пълно мълчание.

Дарт започна:

— Преди отдела за убийства Ковалски е работил в отдела за наркотици. При първия оглед на доктор Рей по тялото на Стейпълтън са открити следи от убождания. Това може да не означава нищо, но е възможно Стейпълтън — вероятно Стейпълтън и Лорънс — да са били разпространители. Работата се състои в това, че не можем да разберем нищо, тъй като архивата по наркотиците е заключена и след всичко, което се е случило с тях, ако започнем да задаваме въпроси, е вероятно да разбутаме гнездо на оси и да накараме Хейт да зададе куп въпроси, на които никой от нас двамата с теб няма желание да отговаря, докато не разполагаме с някакви отговори. Слушаш ли ме?

— През цялото време — увери го тя, като въртеше езика си над шоколадовия сироп. Не направи никакъв опит да прикрие удоволствието, което изпитваше, и облиза устните си. — Лорънс е бил потулен?

— Зависи дали вярваме на Люилън Пейдж или не — уточни той.

— Тя няма да издържи като свидетел, ако ме питаш за това. Не. Ще бъде разкъсана от психолозите, които ще узнаят за извършеното срещу нея насилие, и ще измислят всякакъв вид причини, поради които тя би искала да съчини история за някой, който е убил Джери Ло. Това е моето професионално мнение. Аз лично й вярвам и мисля, че ти също й вярваш, защото иначе нямаше да седим тук и ти нямаше да изглеждаш толкова уморен и смутен.

— Ако поискаме наркофайла на Лорънс чрез вътрешния отдел, това ще означава голяма писмена работа и шест месеца време. Плюс безброй интервюта и доклади и по някое време ще ни се наложи да сложим всичко на масата.

— Между другото ние не спим добре — вметна тя, опитвайки отново сладоледа. Поднасяше го в устата си върху края на една пластмасова лъжичка и внимателно обираше повърхността с устните си, като по малко пооткрадваше от тази плячка, докато онова, което беше останало върху лъжичката, изчезваше, след което тя подновяваше усилията си за още.

Той нямаше чувството, че тя правеше това подчертано чувствено — по-вероятно изглеждаше това да е начинът й на ядене на сладолед, но Дарт преживя тежки моменти. Как би почувствал една нейна целувка?

— Бих искал да проникна в стаята с наркоматериалите — изповяда се той.

Лъжичката се спря неподвижна в устата й. Тя я върна в чашата и притисна устните си с една салфетка.

— Ти какво?

— Необходимо ни е по един или друг начин да разберем дали Стейпълтън или Лорънс са били разследвани от отдела за наркотици. В това се състои единствената ни надежда да свържем Ковалски с Лорънс.

Тя сложи лъжицата на масата, беше забележимо побледняла. Огледа се, сякаш се боеше, че някой може да я подслуша.

— Действително трябва да ми се довериш — поде тя загледана в него. — Думата „отстраняване“ означава ли нещо за теб? Или какво ще кажеш за думите „отстраняване без заплащане“? Какво ще кажеш за разследване на вътрешния отдел, при което мишената си ти? — Тя избута встрани сладоледа. — Ако смяташ да ме използваш като пробна сонда, Джо, тогава приеми този съвет: забрави тази работа. Те ще те отстранят за известно време, може би ще те изхвърлят. Ще те посочат като пример — така стават тези неща. — Тя наклони главата си към него. — Какво означава този твой поглед?

— Наркоотделът е празен до един часа сутринта. Всички са навън по улиците или ядат понички, или убиват времето из порно заведения. До три се прибират. Отделът за престъпления срещу личността действа, но той е в долния край на коридора. От четвъртък до събота почистващият персонал започва работа в полунощ. През останалата част от седмицата те работят от осем до единадесет.

— Това, което разправят за теб и издирванията ти, е вярно, нали?

— Не мога да наблюдавам коридора и в същото време да търся папките.

— Няма начин. — Каза го, без да се поколебае даже за миг.

— И това не може да се направи?

— Не може — потвърди тя.

— Не без помощ — настоя той.

— Прието. А сега чуй какво ти казвам: няма начин!

— От твоя офис коридорът се вижда идеално. Ако вратата се остави отворена, можеш да виждаш и би могла да ме предупредиш. Понякога настъпва закъсняло оживление. Това, да предскажеш обема на влизанията и излизанията, никога не е сигурно нещо.

— Това би направило от мен съучастник.

— Имаме пейджъри. Могат да се нагласят така, че вместо да бибикат, да вибрират, знаеш, нали? Ако искаш да програмираш телефона си така, че да набереш номера на моя пейджър, ще ти трябват само секунди, за да ме предупредиш. След като веднъж минеш покрай ъгъла, необходими са точно девет секунди, за да се извърви разстоянието по коридора и да се стигне до отдела за наркотиците.

Тя поклати глава, изглеждаше много учудена, че той вече беше измерил всичко.

— Облечен съм като чистач. Нося шапка, очила и залепен мустак. Държа главата си наведена. Никой не се заглежда в такива екземпляри. Поне не в един часа сутринта. Избутвам количката си през вратата и ме няма. Освен това рискът е мой, не твой. Хванат ли ме, действал съм сам. Ти не си направила нищо повече от това, че си изкарала нощта в работа. Какво необикновено има в това? — Говореше съвсем тихо. Сърцето му биеше бързо и той се потеше. Ванилията се топеше пред него недокосната.

Тя протегна ръка, взе лъжичката и я върна обратно между устните си.

— Предполагам, че вече знаеш реда на почистването. С кои офиси се започва?

— Мога сам да се оправя — напомни той, — но реших най-напред да те питам. Измъчвам те, Аби, и съжалявам. Нека изоставим тази тема.

Тя отстрани лъжичката и присви устни. Гледаше го изпитателно, скептично и по такъв начин, че можеше да се помисли, че го измерва. Че го изпитва.

— Ти си прав за вътрешния отдел. Ако молбата мине през тях, това вероятно ще отнеме няколко седмици. Но проникване в папките на наркоотдела на основание на показанията на дванадесетгодишно момиче? Това не ти ли се струва малко странно?

— Не ме гледай така. — Той си играеше със сладоледа, но не беше гладен.

— Наистина ме ядосваш.

— Много добре.

Помежду им възникна напрежение, неприятно и разяждащо.

— Струва ми се, че съм загубила апетита си — декларира тя.

В три сутринта Дарт с фалшиви мустаци, сини джинси и тъмносиня шапка влезе в стаичката на чистачите в сутерена на отдела, където намери количка и морскосиня престилка, от тези, които носеха обслужващия персонал. За поддържане на чистотата на двуетажното здание се грижеха четирима работници. Дарт, който се беше запътил към горния етаж точно в един сутринта, пресметна, че разполага с малко повече от час за една работа, която според него би му отнела само няколко минути.

Вече беше намерил приложение за шперца, който няколко години преди това му беше дал Уолтър Зелър. Зелър твърдеше, че детективът не може без такова нещо, въпреки че е незаконно. Шперцът, наричан скоростен ключ, имаше донякъде форма на малък плосък пистолет. По магически начин той се справяше с повечето ключалки чрез натискане на един спусък и беше предпочитан инструмент за крадците на коли поради простотата си — вкарваш езичето в ключалката, натискаш и държиш спусъка, завъртваш и ключалката е отворена. Дарт скри шперца под купчина зелени памучни парцали в количката.

Под мустака го сърбеше. Лепилото беше изсъхнало и в процеса на съхнене беше пострадала горната му устна. Ако кихнеше, това нещо можеше да изхвърчи.

Той използва клетъчния телефон, за да позвъни на офиса на отдела по наркотиците на втория етаж. Остави го да произведе осем сигнала. Беше развълнуван от това, че никой не му отговори.

Бутна количката навън в коридора, отправи се бързо към единствения асансьор и тръгна нагоре, при което с всеки изминат ярд честотата на пулса му се увеличаваше. Това приключение му напомни за един опит да открадне пари от портмонето на майка си, което се намираше върху тоалетната й масичка — щеше да открадне парите не за себе си, а за да я остави без пари, за да не може да го прати за бутилка.

Вратата на асансьора се отвори и на разстояние тридесет крачки надолу по дългия грозен постлан с плочки коридор забеляза Аби Ланг. Погледите им се срещнаха. Чувстваше се силно развълнуван. Въодушевен. Тя седеше зад едно бюро в нейния си офис и изглеждаше уморена и угрижена. Инстинктивно Дарт опипа своя пейджър и изключи сигнала, така че при повикване да се получи вибрация, а не звук. Очевидно тя беше там, за да му помогне. Нищо друго не можеше да обясни присъствието й в този час.

Докато той буташе количката към наркоотдела, Аби вдигна телефона си и докосна един бутон. След по-малко от пет секунди пейджърът, прикрепен към колана на Дарт, започна да трепти. Той спусна ръката си и го изключи, също както се постъпва с будилник. Тя не вдигна глава, за да го погледне. Вместо това вниманието й продължи да бъде приковано към бюрото и някаква работа, която като че ли я беше погълнала.

Дарт имаше страж — съучастник. Ангел на рамото си.

Предното дясно колелце проскърца. Дарт несръчно насочи количката пред наркоотдела. Почука, почака и после почука още веднъж. След като не получи отговор, той мушна ръката си под купчинката от зелени парцали и извади шперца. Фактът, че нарушаваше правилниците, го смущаваше. Ако го хванеха, нямаше да му бъде лесно да обяснява какво е правил. Той беше ченге, превърнало се в престъпник, и за момент не можа да събере решителност, за да извърши деянието. Но надеждата, че Ковалски, не Зелър, беше отговорен за убийството — самоубийството на Лорънс и възможността да свърже Лорънс със Стейпълтън му придаваха енергия — всичко, което можеше да му помогне да надделее над чувството си за вина, беше добре дошло.

Шперцът отвори вратата съвсем лесно. Във всичките петдесет щата притежаването на подобен уред беше незаконно и изведнъж Дарт се досети защо.

Както в хотелите, чистачите на Дженингс роуд държаха вратите отворени, докато работят. Дарт постъпи точно така, само че прикри вътрешното пространство само отчасти, така че шкафът, който съдържаше папките, да не се вижда от коридора.

Той запали вътрешното осветление, изсипа съдържанието на едно кошче в контейнера за боклук на количката и сложи кърпата за прах върху най-близкото бюро. Часовникът му показваше един нула три. Чистачите трябваше да се появят всеки момент и да започнат с първия етаж. Разполагаше с изобилие от време.

Шкафът беше заключен, но шперцът свърши бърза работа. Ключът за осветлението беше монтиран отвън на стената. Дарт изучи положението, обмисли различни планове, като се опитваше да предвиди всяко необходимо движение в случай, че неговият пейджър го предупреди за появата на някой посетител. Трябваше да сведе всички действия до минимум и затова вместо да действа в стаята, остана на мястото си, като мислеше как да постъпи, че да не бъде заловен. Спусна резето на вратата, така че при затваряне тя да се заключи и да не му се налага да се занимава с нея. Употреби един от зелените парцали, за да я затисне, и се убеди, че ако изрита парцала, вратата ще се затвори сама. След това при включено осветление той влезе вътре и огледа обстановката: ако неочаквано се появеше някой, този човек веднага щеше да може да огледа отворената стая.

Ключът за осветлението на стената се намираше на далечната страна на пантите, което означаваше, че Дарт щеше да трябва да изрита парцала, да заобиколи вратата, да я затвори в движение, а след това да изгаси осветлението. Но това изчезване на светлината щеше да бъде забелязано даже по-скоро от някой, който влиза, защото вратата на офиса, която водеше към наркоотдела, имаше матирани стъкла и една промяна в светлината наоколо щеше да бъде забележима. Той огледа обстановката и като стигна до извода, че всичко е наред, обмисли всички подробности, като в същото време броеше наум. Четири до пет секунди, предположи той. Заедно с петте или там някъде секунди, които бяха необходими на Аби да му сигнализира, това щеше да бъде твърде дълго.

Грабна парцала за миене и се отправи към най-близката от стаичките за чистачи, напълни една кофа, намокри парцала и като взе една табела с надпис от двете страни „Мокър под“, хукна към края на коридора, близо до стълбите и асансьора. Задейства бързо, стараейки се да намокри всичко максимално, после постави табелката в средата на коридора. С помощта на това изобилие от вода се надяваше, че си е спечелил допълнително време, а също така беше затруднил бързото приближаване на когото и да е.

Отново върнал се в наркоотдела, Дарт отключи за втори път стаята с папките, затисна отворената врата с парцала и запали осветлението.

Стаята беше претъпкана с метални стелажи по цялата дължина на стените и два изправени един срещу друг шкафа в средата. Всички рафтове бяха препълнени с папки.

Дарт погледна часовника си. Това можеше да отнеме известно време.

Една стълбичка му даде възможност да стигне до най-горните рафтове, където намери буквата „Л“. Дарт беше изненадан от количеството папки, всяка от която представляваше едно отделно наркоразследване, арест или доносничество. Проблемът с наркотиците в града беше повече от сериозен. Той запрелиства бързо: Л… О… Р… и стигна до пет папки и последно име „Лорънс“. С раздвоено внимание между папките и отворената врата Дарт неспокойно провери заглавията на всяка от тези пет папки. Чарлз Бъстър Лорънс, Елдридж Лорънс, Филип Лорънс. Мейнард Франклин Лорънс, Лоръс Тейлър Лорънс. Никакъв Джералд. Дарт не се беше сетил да запомни наизуст номера на социалното му осигуряване или номера на шофьорската му книжка, за да ги сравни, а хората като Лорънс използваха достатъчно много псевдоними и затова изглеждаше напълно вероятно, че всяка от тези пет можеше да е неговата. Дарт отдели време да прегледа отново всички папки, като се вглеждаше в снимките. Елиминира ги последователно, никакъв Джералд Лорънс не можеше да бъде открит. Ако Лорънс е бил разследван от отдела за наркотици, то е било много отдавна.

Потискаше го разочарование.

За Стейпълтън не му трябваше стълбичката. Буквата „С“ се намираше на централно място и на височината на очите му се виждаше С… Т… Е. Отново се зае да прелиства, всичко беше маркирано с цветно кодирани стикери.

На по-малко от десет стъпки от него иззвъня телефон. Сърцето на Дарт подскочи и дъхът му секна и за втори път му се зави свят. Телефонът иззвъня отново, като че ли по-високо, а след това и за трети път. В бързината си той потисна тревогата си и започна да издърпва папките с налепени върху тях С… Т… Е.

Стебер, Стеблер, Стегърд… Трябваше да разбутва всяка папка, за да прочете името върху нея. Огледа цветните стикери и се убеди, че има още десетки, които започват със „Сте“. Прескочи десетина: Стедз… Стедзлеф… Стейпълз… Стейпълтън, Трима: Клифърд, Дейвид P., Едгар. Издърпа Дейвид Р. от рафта, но мисълта, че може някой да влезе при него, отклони вниманието му.

Отвори папката. От нея го гледаше лицето на една по-млада версия на скачача. Той разлисти листите и стигна до обяснителната бележка. „Притежаване и разпространяване на контролирано от закона вещество.“ Дейвид Стейпълтън е бил уличен в разпространяване на наркотици преди четиринадесет месеца. Пръстът на Дарт се насочи надолу по страницата, докато стигне името на водещия детектив: Роман Ковалски.

Пейджърът започна да вибрира. Той чу високия леко истеричен глас на Аби: „Внимателно, мокро е!“.

Дарт изключи пейджъра, сложи папката на Стейпълтън обратно на мястото и се отправи към вратата.

С четири широки крачки стигна до зеления памучен парцал. Изрита го и с внимателно движение премина покрай вратата, като с дясната си ръка търсеше ключа за осветлението. Едновременно със затварянето на вратата изчезна светлината. Дарт грабна кърпата за прах и бурно заблъска с нея бюрото, това беше резултат от прекалено много адреналин.

В коридора се чу мъжки глас:

— Някой да е чистил вече тук? — Изминаха няколко секунди тишина. — Хей, някой вече да е чистил този етаж?

Дарт чуваше приближаващите стъпки на мъжа и трополенето на количката му. Съществуваше ирония в това, че това беше по-лошо, отколкото ако беше открит от наркодетектив, който щеше да обърне много малко, а и даже никакво внимание на най-нисшия от нисшите. Но това, някой чистач по погрешка да навлезе в територията на друг, положително щеше да направи силно впечатление.

„Отговори му“, я насърчи мислено Дарт. Той бутна количката си, но само на няколко инча, защото повреденото колелце изпищя, а след това последва тишина. Нямаше как да се скрие количката, без това да привлече нечие внимание. Дарт остана на мястото си, като се чувстваше напълно незащитен.

— Някой е мил коридора — отговори Аби. — Ти какво мислиш, че го е направил за удоволствие?

Количката спря да трополи, което означаваше, че човекът, който я беше бутал, е спрял.

Дарт се обърна и мушна шперца във вратата на стаята с папките, готов да я използва като скривалище. Не беше възможно чистачът да има ключ, който да отваря всички стаи. Количката, чието съществуване оставаше необяснимо, щеше да създаде проблем, но в този час кой щеше да вдигне шум за такова нещо?

Тишината се проточи. Беше ли чистачът забелязал отворената врата или може ли тонът на Аби го беше унижил и принудил да се замисли?

— Винаги може да се почисти втори път — подхвърли тя саркастично, възстановявайки самообладанието си. — Без друго от вас не може да се очаква добра работа от един път.

— Ти не си за пред хора — изсумтя човекът. — Нищо чудно, че си протъркваш задника с работа толкова до късно — продължи човекът силно ядосан. — Кой, по дяволите, ще поиска да бъде с теб?

— Майната ти!

— Кучка.

— Как се казваш?

Количката отново продължи да трополи и този път по-бързо. Чистачът беше преминал в бързо отстъпление. Тя беше насочила всичко това в рамките на личен спор, а като полицай — като клиент — козовете бяха у нея.

Изминаха няколко агонизиращи минути, през които Дарт очакваше пристигането на асансьора. След това той изтика скърцащата количка в коридора и затвори вратата. Когато погледна Аби, забеляза, че тя клатеше глава в разочарование. Дарт докосна шапката си в знак на благодарност и се затича към асансьора, като се спря само за момент, за да прибере табелката и да я сложи върху количката си. Трябваше да върне количката в стаята склад на първия етаж колкото може по-бързо. Нямаше желание да бъдат повдигнати въпроси и, ако успееше да оправи тази работа, когато чистачът съобщеше за конфликта, Аби щеше да си е отишла, подът щеше да бъде сух, табелката изчезнала и по нищо нямаше да личи, че изобщо е имало някакво чистене. Резултатът щеше да бъде впечатление, че чистачът се е опитвал да изклинчи от някои свои задължения.

В асансьора Дарт се движеше нервно, пръстът му беше върху бутона, който затваря вратата, готов да го натисне.

Когато вратата на асансьора се отвори, той подуши дим от цигара и чу гласовете на мъж и жена. Предположи, че са чистачи, имайки предвид часа. Беше му необходимо да върне количката, а след това да излезе, и двете, без да бъде забелязан.

В коридора нямаше никой. Гласовете като че ли идваха от долу, близо до вещевия склад, където една врата отвеждаше до паркинга. „Една цигара набързо“, коментира той.

— Йохансен! Ела насам! — извика един глас вляво от Дарт в момента, в който той излизаше в коридора.

— Идвам — извика в отговор пушачът.

На Йохансен, пушача, щеше да му се наложи да мине покрай асансьора, за да стигне до другия глас.

Детективът се върна в кабината и натисна бутона за затваряне на вратата. Нищо! Натисна го още веднъж и сега вече с резултат, въпреки че на Дарт му се стори, че вратата се затвори по-бавно от всички други врати на асансьори, с които си беше имал работа. Стъпките на двойката пушачи приближаваха бързо и съдейки по този шум, той реши, че ще стигнат до асансьора, преди вратата да се е затворила напълно.

Дръпна количката успоредно на страничната стена на кабината и се опита с тяло да прикрие вътрешността на кабината.

Но там имаше огледало, разбра го твърде късно, и когато пушачите отминаха, жената хвърли поглед вътре и забеляза отражението на Дарт в огледалото.

Ако беше съумял да си придаде спокоен вид, може би щеше да се оправи, но при това положение, когато лицето му се беше сгърчило, а очите му изразяваха ужас, той се издаде и стана ясно, че не е този, за който искаше да мине. Тази жена работеше само с още други трима, а Джо Дартели не беше от тях.

Вратата на асансьора се затвори с глух шум, а кабината простена и тръгна нагоре.

Дарт не беше натиснал бутона за втория етаж, някой беше извикал асансьора.

Дали не беше вдигната тревога и вече не търсеха промъкнало се външно лице?

Дарт дръпна мустака и захвърли зелената работна престилка, тъй като предпочете да бъде разкрит като детектива Джо Дартели, отколкото като ченге, което необяснимо защо се беше дегизирало като чистач. Докато асансьорът пълзеше нагоре, той се подготви незабавно да се оплаче за това, че в асансьора е била оставена количка.

Кабината леко подскочи при спирането си и вратата се отвори.

Пред него беше изправена и го гледаше в очите Аби Ланг. Дарт излезе в коридора, като се чувстваше крайно уязвим.

В продължение на един кратък миг той имаше чувството, че е неподготвен — оплакването, което беше замислил, чакаше върху устните му. Той й каза триумфално:

— Ковалски е разследвал Стейпълтън във връзка с наркотици.

Когато заговори тя, думите й прозвучаха задушени от напрежение:

— В офиса се отби един полицай. Знаят, че в сградата има чистач в повече. Той се спусна долу по стълбите. Каза ми, че ще проверят стаите една по една, двата етажа. Млад. Нов човек в службата. Неспокоен. Приел е станалото много сериозно — в скоропоговорка занарежда тя. — Регистрира ли влизането си? — додаде разтревожено. По време на нощната смяна всички офицери, без разлика на ранг трябваше да регистрират влизането и излизането си, дежурният сержант трябваше да знае кой е там.

— Използвах задната врата — информира я той. — И не съм се обаждал на никого. — Добави: — Има и по-лоши нарушения. — За влизането му в сградата нямаше да съществува официален доклад, за него това представляваше дребно нарушение, но колкото повече мислеше за това, толкова повече се убеждаваше, че това нарушение може да се свърже със самозвания чистач и да завърши с кошмар. Колкото повече анализираше положението, толкова по-лошо му изглеждаше.

— Не е добре — призна той.

— Можем да опитаме стълбите — предложи тя уморено, съзнавайки, че от това няма да излезе нищо.

— Преди всичко трябва да бъдеш далеч от мен — каза той. — Използвай стълбите. Аз ще измисля нещо.

— Не — противопостави се тя. — Аз съм част от всичко това.

— Не си.

— Съм.

Вратата на асансьора се затвори, което показваше, че някой го беше повикал.

Дарт се опита да се сети за някакъв друг начин за излизане от положението, без да се ползват асансьорът или стълбите. Сградата беше доста голяма, макар и само на два етажа. И при претърсване стая след стая щеше да попадне в капана.

Размисли върху възможността да тръгне по коридора, да завие и да стигне до офиса на отдела за престъпления срещу личността, но там щяха да се намират достатъчно хора, които знаят, че тази смяна не е негова.

— Какво ще кажеш за стаичката — попита тя.

Без прозорци, обичано и популярно място за игра на покер и дремване набързо, въпросната стаичка беше възникнала от едно неупотребявано за складиране на разни неща пространство. Дарт реши, че ако в момента стаичката е празна, той би могъл да си даде вид, че спи там, без да предизвика много подозрения, въпреки че все пак щяха да се задават въпроси.

— Аз съм длъжностно лице — напомни Аби. Тя беше регистрирала влизането си както се следва. — Имам право да се намирам в тази сграда. Стой тук.

Дарт я проследи с поглед, докато тя много бързо тръгна по коридора, отмина наркоотдела и отвори вратата за стаичката. Протегна ръката си вътре и запали осветлението.

— Безопасно — изсъска тя към него.

Дарт се затича към нея и през това време му дойде една идея — начин, по който да избегне въпросите — въпреки че надеждата тя да се съгласи изглеждаше много слаба. Те влязоха и той затвори вратата и я заключи. И двамата дишаха тежко.

— Сега какво? — стресна се тя. — Предполагам, че ще играем на карти? — попита саркастично. — В един и тридесет сутринта? О, боже!

— Свали си дрехите — посъветва я Дарт, който вече се беше заел с копчетата на ризата си.

— Да, точно така — кимна тя рязко.

— Сега! — изрече той повелително, без да спира да се съблича. Погледът му попадна върху тъжното подобие на кушетка и Аби Ланг, разбрала мислите му, се изчерви.

— О, по дяволите — промърмори тя.

— Ще свърши работа — увери я той.

— О, по дяволите — повтори Аби.

Той захвърли ризата си върху облегалката на един стол, разкопча колана си и дръпна ципа на панталона си, добавяйки:

— Само че ти също трябва да се съблечеш.

Тя се поколеба, погледна към Дарт, а после отново към хлътналата кушетка. Пръстите й неохотно се спряха върху копчетата на блузата й и тя започна да се съблича. Когато блузата й увисна разтворена, тя изведнъж започна да действа по-бързо.

— Трябва да ти кажа — каза тя, извинявайки се, — че не съм в добри отношения с тялото си.

Промърмори нещо за това, че има деца, че е на четиридесет и шест. За първи път Дарт узнаваше възрастта й.

— Бих казал, че си някъде между тридесет и пет и четиридесет — призна честно Дарт, като седна, за да събуе чорапите си.

— Не, не, не — каза тя, като явно не знаеше каква част от облеклото си да отстрани най-напред. Блузата й продължаваше да виси разкопчана, а джинсите й бяха разкопчани и със свален цип. — Осветлението? — попита тя, сядайки на ръба на кушетката в очакване.

Дарт й подхвърли едното от двете одеяла, които лежаха нагънати върху един рафт. Тя го улови. Той угаси осветлението и почти веднага след това успя да си удари някъде крака. Тръгна към шума от протъркването на джинсите й по кожата й, докато тя се измъкваше от тях.

Един млад полицай няма да се хване да идентифицира двама детективи в сексуален контакт. Той ще запали осветлението, ще се извини, ще затвори вратата и ще тръгне да бие камбаната. Това може да свърши работа, помисли той. Мина му през ума също така, че тази работа може да им докара и на двамата отстраняване от работа и това го ужаси.

Сядайки на кушетката, Дарт изпита чувството, че се намира в силно затруднение, болката в крака му пулсираше.

Чу звука от свалянето на сутиена й, не можеше да бъде объркан с нещо друго, чу и прошепването й:

— Бельото?

— Остави го.

— Прието! — отвърна тя.

— Съжалявам за това — отрони той, като се опитваше да стигне до нея в тъмното.

Прегърнаха се несръчно, тромаво и легнаха един до друг. Тя притегли одеялото над тях.

— Колко, странно — прошепна тя. Но в същия момент ръцете й го обхванаха силно, притисна се към него и каза: — Това не е увертюра, Джо. Страхувам се.

— Ти не трябваше да…

— Шшт! — Тя се вкопчи в него още по-здраво. — Вече е малко късно да говорим за това.

Като че ли за да се накаже, Дарт изведнъж изпита силна възбуда. Поиска да каже нещо, да предложи някакво оправдание, да се извини, но не каза нищо, като вместо това се опитваше да се отдръпне от нея, но откри, че кушетката е много тясна.

Аби се обади в тъмнината:

— Това положително трябва да влезе в литературата като най-странната първа среща. — Закиска се, Дарт се засмя, а след това направиха опит да се умълчат, което само ги разсмя още повече. Гърдите им отскачаха един от друг в резултат на нервния смях, който ставаше все по-силен, докато накрая излезе от контрол. Опитът да го потиснат само влошаваше положението.

Като се търкаше върху ерекцията му, продължавайки да се смее, тя каза:

— Може би някой ден ще се възползваме от това по най-добрия начин.

— Имам една идея за теб — добави тя, като двамата бяха готови да се пръснат от смях. — Какво ще кажеш, ако се откажат от търсенето?

Дарт зарови лицето си в рамото й и така задуши смеха си.

— Можем да останем тук цяла нощ — каза той.

Почувства кимането й.

Когато тя постави ръката си на главата му и го притисна към себе си, смехът им спря подобно на звъна на будилник. Настроението се промени мигновено. Дарт почувства, че възбудата му е станала даже по-силна. Тя погали гърба му.

— Аби? — промълви той.

— Знам — отговори тя шепнешком, докато ръцете й продължаваха да го милват. — Няма нищо лошо в това, че се прегръщаме, нали?

И така, те се прегръщаха взаимно, интимно, топло, с много чувство — този вид прегръдка, който може да замени дишането, помисли той. Това може да замени храната, да обърка времето и да спре всяко мислене.

— Може би няма да дойдат — прошепна тя, като целуваше лицето му и приближаваше устните му. Целият хумор, свързан с тази мисъл, беше изчезнал.

Той я целуна, в началото предпазливо, а след това със страст, която го погълна в себе си. Тя отговори на целувката, разтваряйки устни и предлагайки му устата си.

Когато след няколко минути вратата се отвори, Дарт не вдигна глава. Беше запланувал да каже: „Ебавай се оттук“, тъй като му харесваше съдържащата се в тези думи ирония. Но вместо това той просто продължи да я целува, без да забелязва натрапването.

Гласът на младото ченге избъбри набързо:

— Съжалявам, сър — и вратата се затвори.

Аби Ланг започна да се смее. Тя притисна Дарт към себе си и прошепна:

— Бях забравила за всичко това.

— Да, аз също — каза Джо Дарт.

10.

Да знаеш какво трябва да се направи и да го направиш, това бяха две различни неща, особено ако се имаха предвид последиците: смърт. Мисълта за смъртта на друг човек представлява особена затворена в себе си сила. Доколкото този човек иска да вярва, че истината е друга, беше почти невъзможно да игнорира осезаемо бързото протичане на кръвта във вените си. Тази вечер божията сила беше негова, това не можеше да се отрече. Той почувства, че му трябва алкохол, но се противопостави на това желание. Искаше му се да тананика и така и направи, макар и фалшиво — никога през живота си не беше навестяван от мелодии.

Той се качи върху една торба за боклук до задната врата и се съблече гол, разкривайки по този начин нездравословно мършавото си тяло. След като предпазливо слезе от торбата, той я обърна отвътре навън, грабвайки дрехите, преметна торбата на рамо, подобно на Дядо Коледа, и я пренесе през всекидневната до тясната стълба в спалнята, където я сложи в шкафа.

Влезе в банята, като все още си тананикаше, слабото му тяло му беше непознато и чуждо — той все още мислеше за себе си като за мускулест атлет, какъвто е бил някога. С ръкавици, които беше надянал малко преди влизането си, той отвори домашната аптечка. От металния шев на аптечката се подаваше малка жица и когато я дръпна, цялата аптечка се отдели от стената и той я сложи настрана. Сега се виждаха стъкленица от прозрачно стъкло, кутия със спринцовки и кутия с игли. Отстрани стъкленицата, една спринцовка и една игла и върна аптечката на стената, така че да може да се вижда в огледалото.

Тази част от процедурата му беше неприятна: иглите, болката.

Застанал пред огледалото, той разгледа лицето си, прокара напоената в спирт топка от памук по загрубялата от слънце застаряла кожа, повдигна спринцовката и забоде иглата в горната си устна, потрепервайки при убождането. Появи се капка кръв. Инжектираната течност пареше и причиняваше сърбеж, а горната устна се изду почти веднага и придоби яркочервен цвят, както при ухапване от насекомо. Идваше ред на долната устна и той отново потрепна. Размърда устните си, както би ги размърдал някой, който е прекарал дълго време на студено място, и се опита да говори.

— Добър вечер — изрече той на огледалото, движейки болезнено бухналите си устни, докато думите започнаха да се чуват по-ясно. — Добър вечер, господин Пейн.

Още една инжекция, точно под долната челюст, предизвика подуване, което значително изкриви лицето му. Но двете убождания под всяко от очите беше това, което го промени дотам, че идентичността му вече беше друга. Изведнъж той се превърна в булдог с леко затворени очи, издута физиономия, със сива козина, която се подаваше изпод шапката за бейзбол — синтетична перука, вшита по краищата на шапката.

Образът в огледалото вече не беше този на човека пред него, а представляваше някой си Уолъс Спарко — името, което фигурираше в сметките, в договора за наем и даже на кредитните карти, с които бяха купени дрехите, които висяха в стаята на горния етаж. Измислена идентичност. Човекът не се чувстваше като Спарко — не можеше да си позволи да стигне чак дотам, да допусне в главата си такова опасно превключване. Дяволски добре му беше известно кой е и какво ставаше тук — имаше намерение да убие човек. Лайно без всякаква стойност. Имаше намерение да сложи нещата в ред. Беше преизпълнен с желание да принесе тази жертва. Подготвен. Но не можеше да си позволи да се радва на това жертвоприношение — въпреки активизиращият се от време на време импулс да се опита, както част от него се опитваше да извърши точно това — а той не искаше да позволи на тази част от себе си да измами някоя друга част: не беше правилно да се убива, все едно какво е оправданието, знаеше това в сърцето си, в душата си, в спокойните дълбини на съществото си. Предстоеше му да свърши една работа, това беше всичко. Акт на благотворителност.

Той продължи да тананика, когато прокарваше козметичния молив по тънките си вежди, за да ги потъмни. Завиждаше на Павароти за огромния му талант. Мислеше за Моцарт като за нещо ненормално — някаква стъпка отвъд гения. Тук беше и Айнщайн. Микеланджело. Кубинските пури. Мексиканската бира. Материята, от която е изграден животът.

А в това огледало имаше друг човек, негово изобретение — имаше много начини, по които да се изиграе ролята на Бога.

Правиш това, което трябва да направиш, напомни си той.

Лицето, което беше в това огледало преди шарадата на инжектирания хистамин, едва ли можеше да бъде идентифицирано от този човек като свое: мършаво и слабо, бледо, с очи на болен от жълтеница. Намираше себе си за красив, но лицето срещу него положително не беше.

Той потегли с една стара поочукана мазда с две врати на името на господин Уолъс Спарко, облечен в дрехите на господин Спарко, носеше старите кафяви обувки на господин Спарко, часовник „Таймекс“, кожен колан, имаше и найлоново портмоне. Седеше отпуснато в стила на измисления господин Спарко и все пак си тананикаше, както си тананика само един шофьор.

Тръгна нагоре към Тринити колидж, гледката вдясно беше изпълнена с великолепието на искрящите светлини на долината, и намали скоростта, преди да завие наляво, тъй като улицата беше пълна със специално костюмирани за празника на Вси светии, които бяха излезли да събират сладки и бонбони по къщите. Костюмите бяха продукт на въображението на компетентни хора, а гъвкавите женски крака в черно трико на осемнадесетгодишни бели момичета, които залитаха от бирата и се стабилизираха без съмнение от трезва сметка и луди очаквания. Господин Уолъс Спарко премина бавно през все повече прииждащите студенти. Той натисна леко клаксона и зави наляво, като не му беше ясно защо си дава труд да кара нагоре по хълма, но реши, че в живота на всеки човек, даже в този на Уолъс Спарко, неизбежно се налагат някои отклонения. Когато беше отново в своя си път, той се отправи към Фармингтън авеню, а после към Западен Хартфорд, само на десет минути път, където мизерната бедност на гетото отстъпваше на изискания комфорт на населения с бели анклав, където черният цвят отстъпваше пред белия и панелите пред истинските жилища.

Търговската част беше обезлюдена тази вечер. Родителите бяха по домовете си и празнуваха заедно с децата. Няколко минути след като остави зад себе си наситения с малки магазини квартал, Уолъс Спарко зави вдясно, а броени минути след това потъна в нежния балдахин на тъмнината и наближи къщите в колониален стил, които се бяха скрили тук далече от страха на вътрешността на града.

Уолъс Спарко зави вляво към Уестмонт, после надясно към Уенди лейн, стигайки до самия край на задънената улица, откъдето премина в дългата отбивка, водеща към къщата в стил Тюдор, маркирана със знака на фирмата за недвижими имоти „Двадесети век“, изгаси фаровете и паркира.

Покритата с бръшлян задна стена на Орчърд стрийт номер тридесет и седем се виждаше през двата акра есенна гора. Известно беше, че младата и привлекателна жена на Пейн е с приятели на редовна за всяка сряда вечеря, а след това ще бъде изпратена с кола до дома й в десет вечерта. В действителност в този момент тя се шибаше като бясна с мъжа, който оглавяваше местната театрална група, мъж, десет години по-млад от нея и който необичайно много приличаше на Дъстин Хофман, но нямаше почти никакъв талант. Поне актьорски талант, помисли той. Нито веднъж през трите седмици, когато я беше държал под око, не се беше прибирала вкъщи по-рано от десет, и сега оставяше мъжа си Харолд тази вечер да стане жертва. Факт от статистиката. Самоубийство.

Премисляйки грижливо оркестрирания си план, Уолъс Спарко погледна часовника си и разбра, че има на разположение цели петдесет минути, за да постигне това, което трябваше да се направи.

Изобилие от време, за да се реализира в ролята на Бог.

11.

Колт парк заемаше открито пространство, равняващо се почти на двадесет жилищни блока. В него имаше кленове, дъбове, борове, площадка за детски игри и паркинг. Като всеки друг градски парк в Хартфорд, след залез-слънце той не представляваше чак толкова безопасно място. Дарт държеше ушите си нащрек и очите си отворени в очакване на движение от какъвто и да е род. Беше напрегнат до крайност.

От време на време на тротоара, далече от мястото, където се намираше, се появяваше някой призрак или таласъм, тъй като сега беше нощта на Вси светии, нощ, от която всяко ченге се страхуваше, нощ непредсказуема, като новогодишната вечер или Четвърти юли. До настъпването на полунощ бандите щяха да са навън в пълен състав. До един часа сутринта някой тийнейджър щеше да бъде мъртъв, поразен от огнестрелно оръжие. В нощта на Вси светии практически това беше гарантирано.

Дарт я чакаше в ранния вечерен здрач, който през октомври се появява като нежелан братовчед, чакаше под жълтия конус на високо разположената улична лампа, чакаше неспокойно една жена, която беше обичал твърде наскоро, за да може да я забрави, но която беше обичал прекалено силно, за да си позволи да я запомни без остатък, чакаше, когато няколко рано паднали дъбови листа кацнаха върху тревата със звук на разпилени морски черупки, чакаше и изпитваше болка. Горещината на циганското лято беше капитулирала пред настойчивия хлад на есента, небето беше предпочело един по-мрачен цвят, а въздухът — загубил аромата си.

През последните две седмици Дарт се беше занимавал с редовната си работа по случаи на домашен тормоз и убийства, свързани с бандите. Но това, което изпълваше мислите му, беше поредицата от самоубийства. Беше разглеждал доклади, изучавал снимки, следял бе Роман Ковалски. Не беше разговарял с Аби Ланг. Тяхната нощ в стаичката не беше преминала границата на целувките и все пак те се разминаваха по коридорите, разменяйки само скрити погледи, като че ли, като бяха споделили толкова много, толкова скоро, като бяха нарушили заедно всякакви правила, лични и професионални, бяха издигнали помежду си стена.

Гини носеше тъмно горно палто, което я покриваше до глезените. Около врата й беше увито нестегнато малко шалче. Тя беше паркирала на улицата и прекосила ъгъла на парка с бърза стъпка, много сериозно загрижена за избора на място на това рандеву.

Дарт излезе от осветеното място, загърнат от сивия полумрак, и се запъти натам, където двамата, гледани от разстояние, щяха да представляват две неразличими фигури в бързо сгъстяващата се мъгла.

— Здравей — поздрави тя тихо, като разкопча палтото си, извади един плик и му го подаде.

— Какво е това?

— Присила Коул, както ти поиска. Данните от медицинската й осигуровка.

Той беше живял достатъчно дълго с Гини и можеше да се ориентира в начините й на изразяване. В случай като този осемте месеца раздяла приличаха на дни.

— Каква е работата с тях?

— Една от много съмнителните страни на застрахователния свят е опитът от страна на застрахователите — както те се изразяват — да предпазят себе си от непредвидени загуби. Неочаквани загуби. Ако живееш в Лос Анджелис или Сан Франциско, те могат да ти откажат или да ти ограничат застраховка срещу земетресения. Ако си известен пияница, възможно е да откажат застраховка на автомобила ти. Същата практика е валидна за медицинските застраховки. Известни ограничения могат да засегнат пушачите, като се изключи или ограничи плащането за емфизема или астма, белодробен рак или други подобни заболявания.

— Разбирам те.

— Във всяко по-голямо застрахователно дружество има компютър, където са отбелязани възможни високо рискови случаи. Непочтено, но е така.

— И ти участваш.

— Аз контролирам софтуера, нали така? Аз поддържам кода в добро състояние и в действие. Всякакъв вид софтуер. Намират се и се отбелязват съмнителни сведения, които след това се преглеждат. Ако е необходимо, сумата се намалява или даже се анулира. Аз съм част от тази работа, Дарт, трябва да ти е ясно. Не че се гордея с това, но съм част.

Дарт изпитваше нервност и безпокойство. И двете бяха продукт на обстановката и мудността на Гини. Той искаше да я пришпори, но се въздържа. Тя винаги се движеше с нейната собствена скорост — във всичко.

— Искът на Дейвид Стейпълтън не беше отказан, но този на приятелката му, на тази Присила Коул, беше.

— Отказан за какво? — Той се беше надявал, че триизмерният софтуер на Теди Браг наистина е с дефекти, но Браг беше възразил, като се оплака, че компанията твърди, че софтуерът е непогрешим. Заради самия себе си се надяваше, че тя би могла да докладва, че Присила Коул е била диагностицирана със СПИН и че Стейпълтън е посегнал на живота си, за да се спаси от този ужас.

— Синдром бита жена — отговори тя, очите й бяха втренчени в него.

Не това беше очаквал Дарт. Беше му трудно да подреди мислите си, камо ли да изрече нещо уместно. Мислите му бяха заети с Ледения човек и Джералд Лорънс, заети с темата сексуални престъпления. Беше чувствал облекчение от това, че срещу Стейпълтън не бяха отправени такива обвинения — имаше само наркодосие, а това не се връзваше добре с никое от другите две самоубийства. А сега това, помисли той.

Тя обясни:

— Присила Коул многократно е била в спешни кабинети с необясними контузии и фрактури, вагинални разкъсвания, белези от ухапване — каквото си искаш. Софтуерът трябва да идентифицира такива наранявания. На жертвите на домашно насилие се отказва обезщетение от всички големи застрахователи, с изключение на един. В момента са предложени закони, които имат за цел да променят това положение, но сега за сега положението е такова. Отказали са й две полици и е предстояло да загуби всякаква възможност за обезщетяване, защото точно сега ние сме в процес на свързване на всички главни здравни база данни. След като това бъде постигнато, всеки ще знае тайните на всеки. Възможността за смяна на компанията, с цел да скриеш миналото си, ще престане да съществува.

— Или настоящето си — каза той.

— Точно така.

— Стейпълтън я е биел — промърмори той. Беше му трудно да изговори думите. Сексуално престъпление, помисли той.

— Ние не знаем дали е бил Стейпълтън, не. Той не е споменат.

— Но адресите! Какво ще кажеш за адресите?

Тя кимна.

— Втората отказана полица е била с адрес Батълс стрийт, адреса, който ти ми даде.

— По дяволите! — И тримата самоубийци — Стейпълтън, Лорънс и Ледения човек, по един или друг начин бяха виновни в насилие срещу жени. И ако някой беше взел на прицел тези насилници и искаше да ги превърне самите тях в жертви, сега Дарт виждаше два ясни начина да го открие: мъже, осъдени за сексуални престъпления, и мъже, имащи връзка с бити жени. Тази мисъл го изпълваше с напрежение и вледеняваше пръстите му. „Зелър?“, запита се той отново. Обърна се към Гини: — Можеш ли да ми дадеш списък на други жени?

— Пострадали жени?

— Да.

— Мога да се опитам.

— Не искам да имаш неприятности.

— Това не е законно, ако това искаш да кажеш.

— Бих могъл да призова свидетели.

— При условие, че разполагаш с няколко години, би могъл, да. На мен ми се струва, че ще бъде отречено съществуването на какъвто и да е подобен списък — в края на краищата това се свежда до форма на дискриминация. Твърдят, че жената има избор и може да напусне мъжа, който постъпва така с нея — че оставането й е доброволно. Това е все същият стар аргумент „тя иска това“. Те игнорират психологическите фактори, наличието на деца и семейства — чисто варварство.

— Ако можеш да ми направиш тази услуга, тогава поне ще разполагам с такъв списък, докато се занимавам с призоваването. Но не искам да поемаш никакви рискове, Гин. За мен е важно да разбереш това. — Той знаеше, че това е видът предизвикателство, за което тя живееше — да нападне една компютърна система и да задигне информация, но веднъж вече тя беше арестувана и осъдена — повторна простъпка би довела до много по-сериозни последици.

— Искам да помогна, Дарт. Не ме питай защо, тъй като не знам съвсем точно. Може би се чувствам виновна за това, че се разделихме. Може би бих искала да видя двама ни отново заедно. Не искам да мисля за всичко това. Искам само да помогна.

— Това ме кара да се смущавам — това, че ми помагаш.

— Ти ме помоли да направя нещо за теб.

Искаше ли той да й бъде длъжник? Налагаше се впечатлението, че нещата се движат точно в тази посока и това го караше да се чувства неловко.

Тя въздъхна:

— Тревожиш се за мен. Колко мило.

Той не можеше да каже дали това беше сарказъм или откровеност и се попита кога беше загубил способността да забелязва такива нюанси. „Хората се сближават дотам, че се отчуждават един от друг“, помисли той, чудейки се дали всяка връзка не беше обречена, преди да е възникнала, и чувствайки дълбоко в себе си болка.

12.

Джо Дарт се прибра вкъщи, за да прекара остатъка от празника сам. Опита много телевизионни канали, но не намери нищо, освен глупави комедийни сериали, в които всички бяха с костюми, и черно-бели рисувани филмчета със зловещи звукови ефекти.

След две бири той мобилизира психическата си енергия, която му беше необходима да позвъни на Аби Ланг. Тя отговори след третия сигнал и той я попита дали е заета, а тя смотолеви, че не чак толкова и попита за какво става дума.

— Разбираш ли нещо от костюми? — попита я той.

Заедно се отправиха с колата към Тринити колидж в търсене на най-добрия костюм. Дарт беше шофьорът. Аби отпиваше от един термос, настроението й ставаше все по-ведро след всяка измината миля. След един час с това нейно занимание тя се плъзна близо до него и двамата заприличаха на двама тийнейджъри, които се возят с лодка по река Мейн. Когато някой от двамата забелязваше костюм от висока класа, Аби изскачаше от колата и го заснемаше с един „Полароид“, използвайки камерата на Дарт, която му служеше за местата на произшествие. След това тя подреждаше фотосите пред себе си на арматурното табло, докато в един момент неволно чукна бутона на вентилатора и всичко се разхвърча.

Висока оценка получи един фосфоресциращ скелет, едно чудовище със зелена коса и огромен, осеян с брадавици нос спечели място в първата петица, както и една гигантска костенурка. Но венецът на победата отиде у една група от седем студенти, всеки от които представляваше стрък зелен асперж, като всички бяха завързани заедно със син колан, все едно бяха стегнати в ластик. Като решиха, че седем движещи се стръка не могат да бъдат спрени, двамата се отправиха към жилището на Аби в търговската част на града, като целта беше Дарт да получи възможност да участва в консумацията на съдържанието на термоса.

Квартирата се намираше недалеч от жп линиите в ничия територия отвъд Бъркли бридж, част от града, която му беше непозната. Беше на втория етаж на една стара фабрика и дотам се стигаше с тромав товарен асансьор, който миришеше на дървени стърготини и загрети електрически мотори, което създаваше у Дарт впечатлението, че влиза в изоставена сграда. Но от другата страна на стоманената врата на апартамента се намираше един свят в пълно владение на Аби. Тя беше изциклила дъсчените подове и им беше върнала светлия цвят, и за таван беше окачила седем бяло-зелени-сребърни парашута. Голямото открито пространство светеше с мека дружелюбна светлина. Бели преградни стени отделяха кухнята вдясно и една баня, няколко отделени спални, офис и килер вляво. Точно насреща тумбеста печка за дърва служеше за фокусна точка на ленена гарнитура с възглавници на зелени райета, към това се прибавяха два шезлонга и един чудноват шахматен комплект, който тя използваше като странично шкафче.

— Играеш ли шах? — я попита той, докато палеше печката по нейна молба.

— Да. И бридж, и тенис. И волейбол, ако е на пясъчен корт. Вече не мога да играя на закрито.

— Къде са децата?

— Оставих ги при една приятелка — отговори тя. И добави: — За през нощта.

Дарт почувства отговора й чак до пръстите на краката си.

— Преимуществото ми — продължи тя, — което произтича от факта, че съм отдел, състоящ се от един човек, е в това, че мога да си определям сама работното време.

Той чу как тя разбъркваше питиетата. Имаше чувството, че някак си се е поканил да остане с нея, без това да е намерението му. Или може би е? Основното беше, че се чувстваше неуверено, излегнат на шезлонг под един парашут с пращящ пред него огън и една жена четири или пет години по-стара от него, която малко по-нататък в една кухня приготвяше питиета.

— Това ще ти хареса — обади се тя.

Беше си свалила пуловера и разкопчала горните две копчета на блузата си. Освободила се бе от обувките си и той можеше да види как пръстите на краката й се движат нервно, когато тя зае съседния шезлонг и постави на масата поднос с кана и двете им пълни коктейлни чаши. Върху книжните салфетки имаше рисунки на Гари Ларсън, а върху сламките надпис: „Казино Кактус Пийт, Джакпот, Невада“. Дарт се почувства обезоръжен.

Тя стана от мястото си и пусна компактдиск с изпълнения на китара. Той отпи от питието, което беше много силно, и почувства, че се отпуска.

— Това, което ти направи за Люилън, беше хубаво — промълви тя с поглед, отправен към пламъка. — Това, че убеди майката да отстъпи за зайчетата. Ченге, което се занимава с убийства, а в същото време има и сърце, ето едно ново понятие.

Той почувства, че се изчервява.

— Просто ми се стори, че е разумно, това е всичко.

— Не е необходимо да се извиняваш. Нямам намерение да издевателствам. Мисля, че е трогателно.

Опитвайки се да не мисли по този въпрос, той додаде:

— Тя е толкова… малка? Не знам как да се изразя.

— Невинна? — попита тя.

— Точно това исках да кажа, да. Но тя не е, нали?

— Не. Не е, благодарение на Джери Ло.

— Не бих могъл да върша твоята работа.

— Всеки си намира призванието.

Той искаше да я попита как така е попаднала в този отдел, но откри, че не му се ще да узнае. Възхищаваше й се. Изпитваше известен страх. Можеше ли той да има връзки с лейтенант?

— Силничко е — каза той за питието.

— Можеш да се справиш — отвърна тя, отпивайки едно добро количество, раздвижвайки отново пръстите на краката си.

На преден план излезе музиката, като в ритъма й се намесваха искри от огъня. Тя доля чашата му. Той вече беше чувствително повлиян от изпития алкохол.

— Костенурката си я биваше — подхвърли тя, спомняйки си за костюмите.

— Ъхъ — отговори Дарт. — Но аспержите бяха гениални.

— Да, невероятни. След нашата нощ в стаичката виждам в теб някаква странна промяна — каза тя честно. Алкохолът посягаше и към нея. — Толкова лошо ли беше — добави. — Струваше ми се, че беше много забавно.

Той я погледна, но вниманието й продължаваше да бъде насочено върху огъня, като така му даваше възможност да продължи да я гледа. Най-после той призна:

— Беше ми приятно. Мисля, че се чувствах неловко. Не знам.

— Ти се отнасяше с мен така, сякаш не съществувах.

— Имам чувството, че те принудих да направиш това.

— Да те целуна? — попита тя. — Шегуваш ли се? — Отпи с настроение още малко. — Да си сваля дрехите може би. — Засмя се. — Не може да има спор по въпроса, че това беше интересна първа среща. — Тя полюля главата си и се загледа право в него. Очите й се усмихваха. Блестяха. Устните й изглеждаха засилено червени и мокри от питието и ако шезлонгите им бяха по-близо един до друг, той щеше да се опита да я целуне. — Какво мислиш? — попита тя лукаво.

— Чувствам се изнервен — призна той.

— Това е хубаво.

— А защо е толкова хубаво? — попита той.

— Имам своите основания. — Аби се изправи и отмести масата с питиетата, след което избута шезлонга си по-близо до неговия. Тя го подразни: — Ако това те смущава, задръж мислите за себе си. В момента се чувствам особено добре, а когато се чувствам особено добре, мога да бъда опасна.

— Обичам опасностите — отговори той, протягайки ръката си към нейната и вземайки я в своята. — Така добре ли е? — попита.

— Отлично — отговори тя с многозначителна усмивка.

Дарт изведнъж се почувства несигурно, под нейна власт — нейния контрол, помисли той със страх — и това го накара да се почувства още по-неуверено.

— Нямаш намерение да се поддадеш на магията, нали? — попита тя.

„Вече ме познаваш“, помисли той.

Тя обясни:

— Харесва ми компанията ти. Особено тази вечер. Не предявявам собственически права. Не искам нищо повече от това да се отпуснеш и да ти е приятно. И двамата сме възрастни хора. Такова нещо ни се полага от време на време. — Тя стисна ръката му в своята като сигнал. — Съгласен ли си?

— Трябваше ми да чуя това.

— Добре. Трябваше да го кажа.

— Това съвсем не ме прави по-малко нервен — промърмори той и двамата се засмяха — тя самоуверено, той като форма на облекчение.

Тогава тя му подаде питието си и след като и двете му ръце бяха вече заети, тя се наведе, като при движението й блузата й се свлече от нея, и го целуна с отворена уста по устните. Дишането му спря, когато тя захапа долната му устна и с това изпрати електрически ток до пръстите на краката му. Той отговори на целувката, като неуверено жонглираше с двете чаши. В мига, когато ръката й се промуши под ризата му и се задържа върху гърдите му, той настръхна.

— Едно от хубавите неща на средната възраст — прошепна тя в ухото му по начин, който предизвика у него студени тръпки, — е, че човек знае какво му харесва… какво го кара да се чувства добре… — Тя помилва гърдите му. — Какво го възбужда. И даже още по-добре — добави тя, — той не се страхува да си създаде радост. — Тя му помогна да се освободи от чашите и като прекрачи страничните облегалки на шезлонгите, се настани върху Дарт. Погледите им се срещнаха. — Знаеш ли това? — попита тя.

— Мина много време — каза й той като извинение.

— Аз съм много търпелива жена — избъбри тя, като го издърпа напред така, че той да заеме седнало положение. В същото време тя се погрижи шезлонгът да легне. След това тя му помогна да легне назад и се настани върху него. В точките на допир се разля топлина.

Той обви силно ръцете си около нея и ги задържа, а тя мушна брадичката си в шията му, целуна го веднъж леко и измърка страстно.

— Няма нищо на този свят толкова удивително, колкото една добра прегръдка — каза тя. — Сексът свършва, преди да си разбрал, но прегръдката, ако е такава, каквато трябва да бъде, трае вечно.

— Такава ли е тази прегръдка? — попита той.

— Можеш да се обзаложиш, че е — отговори тя.

Тридесет минути по-късно, когато един отдалечен градски часовник удари полунощ, тя взе ръката на Дарт и го издърпа от шезлонга, за да го отведе покрай книжния японски параван към малката спалня, която побираше скрин от борово дърво, два дълги реда от закачени дрехи и матрак с пухени завивки на пода. Обърна се с лице към него и издърпа блузата си над главата. Сутиенът й прозираше, зърната й бяха твърди. Тя разкопча джинсите си и излезе от тях, а Дарт трябваше да си спомни за нощта в стаичката. Погледна го игриво:

— Направи ми една услуга, като поне си свалиш обувките.

Тя се плъзна под завивките с гръб към него. Дарт се съблече и зае място до нея, притискайки се плътно към гърба й. Ръцете му я обвиха, а дланите му обхванаха гърдите й. Докато я държеше така, тя издаваше тихи проточени звуци. Затвореният под завивките въздух носеше миризмата на нейната възбуда и пронизваше Дарт от край до край. Останаха така в продължение на няколко дълги минути, Дарт нежно милваше гърдите й, Аби с наведена глава целуваше раменете и ръцете му. Той беше с чувството, че са заедно от много години и че всеки от тях познава тайните и удоволствията на другия. Докато пръстите му я изследваха, тя се освободи от бельото си, измъкна един презерватив от шкафчето до леглото, спомена нещо на тема безопасен секс, обърна Дарт по гръб и му го сложи. След това го целуна и превъртя себе си и него, така че Дарт да легне върху нея.

— Бъди нежен в началото — помоли го тя, притискайки го силно към себе си по начин, който й носеше трепетно удоволствие. — И груб в края. — Тя му помогна да проникне в нея, като го държеше здраво, за да ограничи навлизането му. Заедно намериха общия ритъм. — По-дълбоко — посъветва го тя, обгръщайки го с ръце и придърпвайки го в себе си.

Той прокара езика си по твърдото й зърно и почувства как през нея премина вълна от енергия, когато тя извика и започна да го дърпа към себе си по-силно и по-бързо. Направляваше движенията му в себе си, като извиваше гръб, нападаше с гърдите си очакващите му устни, отваряше се за него пълно, така че когато той сложи ръцете си под нея и я повдигна срещу себе си, тя го насърчи:

— Дай, дай ми го! — И извика силно, докато Дарт се издуваше в нея.

Тя свърши първа, Дарт я последва след секунда, като я вдигна от матрака и насочи главата й към стената, от която тя се отблъсна, за да го принуди да проникне даже още повече в нея, и тя отново извика, като очите й бяха широко отворени в наслада, докато спазми на удоволствие му съдействаха в постигането на облекчение, до момента, когато двамата рухнаха в потънала в пот прегръдка, задъхани и достигнали крайната точка на изтощението.

Тя леко целуна шията му, прокара пръстите си по гърба му и се засмя одобрително.

— Знаех, че ще е така — промърмори тя щастливо и това бяха единствените думи, за които можа да се досети. Държеше го здраво в ръцете си и не му разрешаваше да се отлепи от нея и това продължи, даже след като телата им, плъзгайки се едно в друго, започнаха да се разминават, потрепервайки в славата на момента.

— Ще останеш ли? — попита тя.

— Ъхъ — отговори той, целувайки я зад ухото, спускайки се надолу по шията й, достигайки гърдата й и я целуна и там.

— Може би прегръщането идва на второ място — промълви тя малко по-късно, когато Дарт заспиваше с усмивка.

Събуди ги бибикащ звук, който идваше от дрехите на Дарт.

Той се измъкна от леглото.

— Протестирам! — оплака се тя. — Имаме договор — напомни му.

Той отнесе пейджъра в другата стая, където беше светло, и прочете на дисплея телефонния номер на своя отдел. Обади се на Дженингс роуд и проведе разговор със сержант Хейт. Веднага след това затвори, влезе в стаята и събра нещата си.

— Трябва да заминавам — каза й той шепнешком, радостен от това, че тя, за разлика от Гини, разбираше тези неща.

— Ще се върнеш ли? — попита. — Моля те.

— Ще се опитам. Западен Хартфорд. Ще бъда там поне няколко часа.

— Защо трябва да се занимаваш с нещо си в Западен Хартфорд? — попита тя, като се разсъни малко повече. Западен Хартфорд не влизаше в тяхната юрисдикция. Тя веднага си отговори сама, потвърждавайки, че даже полузаспала е в състояние да мисли по-бързо от повечето детективи: — Пак самоубийство.

— Точно така. — Той окачи пейджъра на колана си и провери оръжието си. — Пак самоубийство — потвърди. — От Западен Хартфорд помолиха за помощ. — Много от съседните градове почти не разполагаха с нещо повече от патрулни отряди и използваха за по-крупни разследвания или полицейския отдел на Хартфорд, или държавната полиция.

— Някакво досие? — попита тя, запалвайки нощната лампа и по този начин не проявявайки склонност към скромно поведение. Отдавна беше преминала възрастта на млада красавица, но нямаше какво да крие.

Той се поколеба и тя го попита още веднъж.

— Присъда за порнография — й каза.

— Идвам с теб — обяви тя, хвърляйки завивките.

Дарт беше достатъчно умен, за да влиза в спорове.

Орчърд роуд се проточваше нагоре по един хълм, като по този начин предлагаше вълшебна гледка от далечния град. Това беше кварталът на високите наеми: половин милион долара и нагоре за апартамент с три спални, разположен в границите на един акър. Гора. Басейни. Красиви гледки. Беемвета. Часовници „Ролекс“. Разводи. Силиконови имплантации.

Дарт насочи волвото в извитата отбивка от пътя и паркира в близост до патрулна полицейска кола пред двуетажната къща от тухла и камък. Аби дръпна към себе си огледалото за задно виждане и прокара четка през косата си. Двамата окачиха значките си около вратовете си и влязоха през предната врата.

— Туна е със съпругата горе — съобщи полицаят Бени Уебстър. Таня Фиш, офицер от полицията, която наричаха Туна, беше явно служебният партньор на Уебстър. — Съпругата е взела нещо успокояващо и сега е в страната ла-ла. Няма никакъв смисъл да се опитваме до сутринта. Не сме се докосвали до нищо в кабинета. Но той е страшно разхвърлян — додаде той, поглеждайки към Аби Ланг, сякаш тя би могла да изпита някаква трудност да разбере това. — Един куршум, който е преминал през небцето. Девет милиметра.

— Кой се занимава със случая? — попита Дарт.

— Ковалски и… — беше отговорът.

Дарт и Аби се спогледаха, с което прекъснаха униформения.

— Нещо лошо? — попита Уебстър, забелязвайки това.

— Просто е малко смущаващо — отговори Аби.

Уебстър продължи:

— И техният помощник-шеф.

— На Западен Хартфорд? — изясни Дарт. — Нолън? — сети се той.

— Той. Да. Само че не е тук. Появи се, разговаря с К — каза, имайки предвид Ковалски — и изчезна. Тъй като случаят е самоубийство, изглежда, че не беше много разтревожен.

— Искаше да уведоми шефа и да подготви изявление — раздаде се гласът на Роман Ковалски. Изглеждаше уморен, копчетата на ризата му показваха, че се беше облякъл набързо. — Какво те води тук? — попита той Дарт.

— Сержант Хейт.

— А теб? — обърна се към Аби.

Тя нямаше желание да обяснява, че е била с Дартели. За полза на самия Ковалски го поправи:

— А теб, лейтенант. Нали това искаше да кажеш, детективе?

Ковалски я изгледа злобно.

— Съпругата е отсъствала с приятели до около преди един час. Прибира се, намира мъжлето простряно в кабинета. Обажда се на 911. — Ковалски отново погледна Аби и Дарт разбра, че може би се занимава усилено със своята аритметика.

Входното фоайе имаше нисък таван с ръчно изрязани тъмни летви и гипс, в който се виждаха жълти сламки. Вляво от Дарт до пода се спускаше покрито със сив килим стълбище. Той отмина една малка каменна колона, която поддържаше плетена кошница, пълна със сладки и бонбони за празника и пресни плодове. Беше на мнение, че точно в тази нощ, нощта на Вси светии, би трябвало да има, че трябва да има, потенциални свидетели навсякъде наоколо.

— Как е намерила къщата, отключена или заключена — попита той Ковалски.

— Ако искаш да седиш на шибаната трибуна и оттам да гледаш, нямам проблеми — изсумтя Ковалски. — Но ако искаш да си играеш на играта двадесет въпроса, наври си опашката някъде другаде.

— Знаеш ли кое е особено забележително у теб? — каза Аби на Ковалски, като направи крачка покрай него и приближи отворената врата на кабинета. — Това е деликатният начин, по който боравиш с езика.

Той отвори уста, за да отговори, но тя го сряза, като вдигна пръст към него.

— И много внимавай какво казваш пред твоите началници, детективе. — С допълнителна доза злъч тя добави: — Защото при най-малката възможност ще те разжалвам.

Дарт се усмихна на Ковалски и повдигна вежди, за да го подразни.

Пристъпвайки към Дартели, Ковалски изрече сериозно:

— Преди да вляза, ще изчакам Бъз. Не пипайте никакъв шибан предмет. — Той измъкна пакет „Марлборо“ от джоба на палтото си и захапа една цигара. — Ще бъда навън.

Кабинетът имаше размерите на кухнята и всекидневната на Дарт, взети заедно. Ориенталски килими, тъмни антики, камина от камък и тухла с две колони, изрисувани с фантастични фигурки, които поддържаха дебелата четири инча полица от орехово дърво. Под трупа голяма локва кръв върху килима. Проекция на тавана на разплискан материал от откъснала се горна част на човешка глава. Маслен портрет на мъж с месест червен нос, живял по времето, когато благодарение на речната търговия Хартфорд е процъфтявал, командваше сцената над камината. Подвързани в кожа книги задръстваха рафтовете и имаха вид на недокоснати и непроменени. Като на витрина. Дарт обърна внимание на няколко празнини между томовете, които напомняха липсващи зъби.

Тялото представляваше каша, изсипана върху покрит с възглавница от брюкселска дантела стол от орехово дърво. Онова, което беше останало от главата, беше отхвръкнало назад като резултат от изстрела. Горната половина от облеклото на мъжа беше кафява поради засъхващата кръв.

— Харолд С. Пейн — прочете Аби Ланг, като разглеждаше пощенския етикет върху един екземпляр от „Изкуства и антики“, който лежеше върху странична масичка от черешово дърво. — Не го познах без лице.

— Ти го познаваш.

— Компютърна порнография. Секс сцени и дребни порнозвезди по интернет. Поръчани по пощата фото CD-ROM. Дигитална порнография. Хората от Федералното бюро го спипаха, но и аз имах участие. Да, познавам го.

— Изглежда доста интересно — промърмори Дарт.

— Нещо такова. Взе си четирима адвокати и беше оправдан по всички обвинения, с изключение на пощенските поръчки, ако си спомням добре.

Дарт нямаше намерение да поставя под съмнение паметта й.

Тя продължи:

— Всичко относно порнографията по интернет остава малко неясно, ако мога да се изразя така. Все още въпросът се изяснява.

— Той има ли досие в отдела за сексуални престъпления? — попита Дарт.

Тя го погледна в очите, разбираше добре въпроса му.

— Не — отговори просто, но все пак успявайки да му внуши, че намеците, съдържащи се във въпроса му, не й са по вкуса. Очите й казваха: „Никой не ми пипа папките, без да знам за това“.

В желанието си да промени темата Дарт посочи коняка на бюрото, разсипан пепелник до крака на креслото и остатък от пура на килима. Изглеждаше, че Пейн си е налял коняк, изпушил е една пура, а след това е захапал дулото.

Вляво, в ъгъла, се намираше вграден шкаф от орехово дърво. Останалата част от тази стена беше покрита от пода до тавана с рафтове за книги. Четири прозореца с оловни рамки на стъклата заемаха по-голямата част от стената зад бюрото, където се намираше един компютър.

Преди пристигането на Браг и другите, и докато все още разполагаше с няколко мига спокойствие, Дарт огледа внимателно сцената на произшествието. Съпруг, оставен сам, докато жената е отишла на парти, чаша коняк, пура и куршум през устата. Перфектно самоубийство, помисли той, като повярва с цялото си същество, че Пейн е бил убит. На ръба на бюрото забеляза нещо, което изглежда беше комплект инструменти за почистване на оръжие, и още нещо, което явно беше кутия патрони. Не се виждаше никакво писмо от тези, които оставят понякога самоубийците, но съпругата може би е намерила такова. Пистолетът висеше от десния палец на мъртвия, Дарт беше в състояние да предскаже, че парафиновите тестове ще потвърдят, че същата ръка е задействала оръжието, и се чудеше как това е било възможно да се постигне.

За разлика от другите самоубийства, той си представяше това по начина, по който една публика вижда действията на илюзионист: дебнеше да улови някой трик. Опитваше се да възпроизведе как един Зелър или един Ковалски би могъл да нарисува толкова ясна картина. Шперц или друго подобно средство би могло да помогне на един убиец да проникне вътре — никакъв трик тук. Но после какво? Да се наложи над Пейн — да го повали с удар, така че да загуби съзнание, да прояви старание да го удари по тази част на главата, която след това ще се пръсне при навлизането на куршума. Ще трябва да разбереш необходимото за пистолета, помисли той. Щеше да е необходимо някаква предварителна работа. Но пистолетите бяха регистрирани, а повечето от оръжията за домашна употреба се държаха в чекмеджетата на шкафчета до леглото или пък върху горните рафтове на кабинетите.

Това, което го измъчваше, беше отсъствието на материални доказателства. При скока на Стейпълтън материалът — от решаващо значение при всяко разследване — не даваше указания за наличието на някакъв мистериозен посетител. Същото можеше да се каже и за материалите около случая Лорънс: в доклада на Теди Браг се споменаваше за откриването на някакви медни стружки върху тялото — от шнура, използван за обесването, предварително очакваните памучни и синтетични влакна, типични за всички подове, и косми от главата и тялото, но само от жертвата. Нищо не даваше повод да се мисли за нечиста игра. Сценарият пред него говореше за същото — изглеждаше чиста проба самоубийство. Добре обученият в науката криминалистика Дарт разчиташе точно на това — разместването на доказателствения материал не можеше по същество да бъде избегнато, косми и влакна постоянно сменяха местата си: лицето, което е влязло в стаята, е оставило такъв материал, лицето, напуснало стаята, е отнесло със себе си такъв материал. Всякакъв вид органична материя от листа до цветен прашец, автомобилни подови подложки, дрехи, храна, семена, косми, зацапвания и прах. Изглеждаше необяснимо, че самоубийствата са били осъществени без разпиляването на подобен материал — и Дарт знаеше, че обвинителят ще каже точно това: няма веществени доказателства, следователно няма процес!

Уебстър приближи и Аби го попита:

— Съпругата влизала ли е в кабинета?

— Казва, че е влизала, да. Каза, че е опипала пулса му — лявата му ръка. — Той се закиска. — Можеш ли да си представиш, някой да си помисли, че нещото в това кресло би могло да има пулс. Хайде да си говорим за сънища.

— Колко време е била в стаята? — зададе следващия си въпрос Дарт.

— Не знам. Не каза.

Дарт, чиито мисли бяха заети с влакната, се отпусна върху едното си коляно и приближи главата си съвсем близо до пода. На Уебстър подхвърли:

— Носела е чехли: сини мъхести чехли. Така ли е? — Той вдигна поглед към полицая, който като че ли не си спомняше.

— Аз… а…

— Провери.

— Да, сър. — Уебстър се раздвижи енергично и Дарт след малко чу стъпките му, които се бяха отправили нагоре по стълбата.

— Какво? — попита Аби, като коленичи.

— Наведи се ниско. — Дарт направи демонстрация, почти докосвайки с ухо пода.

Аби се пошегува:

— Приятно ми е, когато говориш мръсотии. — А след това повтори движенията му.

— Виждаш ли ги? Влакната? — попита той. — Вгледай се добре.

— Да! — възкликна тя развълнувано. — Сини влакна!

— Точно така. А виждаш ли накъде водят?

— Към шкафа. Не към тялото.

— Точно така. И?

Тя изви главата си и малко остана двамата да се целунат, както бяха с прилепени уши към дъсчения под.

— Оттук до мъртвия има тъмна ивица върху килима.

— Бива те — каза й Дарт.

Задникът й стърчеше високо и за момент той спря да мисли за влакната.

— А между шкафа и бюрото има една по-светла ивица.

— Мъхът е изтрит.

— Шкафът е бил посещаван много пъти — изтъкна тя.

— Съгласен.

— А по-тъмната ивица? — попита тя.

— Мъхът е изправен. Насочен е в друга посока.

— Защо? — попита тя.

— И аз питам същото. — Докато мислеше напрегнато, Дарт влезе в стаята. Беше се уморил да чака Теди Браг. Каза на Аби: — Чакай тук. Не допускай никого вътре.

— Джо?

Той се отдалечи бързо. Във фоайето попадна на Уебстър, който тъкмо слизаше по стълбите. Полицаят потвърди:

— Сини мъхести чехли, детективе. Още е с тях.

Ковалски оглеждаше с възхитен поглед сцената, като се занимаваше с втората си цигара. Когато Дарт минаваше покрай него, Ковалски попита:

— Чукаш ли я, Дартели? — Дарт продължи по пътя си. — Причината, поради която питам, е, че в полза на предположението ми говори начинът, по който тя изглежда, нали разбираш? Цялата поруменяла около гърдите и шията. Малко по-усмихната, отколкото е нормално за нея. И тъй като виждам тук колата ти, мисля, че двамата сте пристигнали заедно и че е малко късничко за такова нещо. — Дарт стигна до колата си. — Добра ли е, Дартели? Разпространено е мнението, че устните на една жена са еднакви и на двете места. Ако това е вярно, постижението ти е забележително.

— Затвори си човката, Ковалски — изръмжа Дарт, докато измъкваше два чифта обвивки за обувки и гумени ръкавици от багажника на волвото, където Дарт държеше торба със средства за оказване на първа помощ, предпазна жилетка и торба за материали от сцени на произшествия.

— Наистина има хубава уста — измърка Ковалски.

Дарт затвори багажника и в същия момент чу приближаването на някаква кола. Вероятно Теди, помисли той и реши да побърза. Премина покрай Ковалски, но след това се спря. И процеди:

— Знаеш ли какво, някога мислех, че си точно толкова тъп, колкото твърдят всички. Тъп, колкото са тъпи действията ти. — Главата на едрия мъж се завъртя и той заби погледа си в очите на Дарт. Дарт продължи: — Ако по някакъв начин си осрал мястото на произшествието, ще ти разпоря задника. — От носа на Ковалски изскочи пушек и той изгледа Дарт с такава омраза, че детективът можеше да очаква нападение. — Кажи на Теди, че съм влязъл без него.

— Не можеш да направиш това! — протестира Ковалски.

Дарт вдигна ръката си, в която държеше книжните обвивки за обувки.

— Хайде, спри ме. — Обърна се и влезе.

До вратата на кабинета, точно когато колата на Браг спираше навън, Дарт и Аби нахлузиха книжните обвивки върху обувките си и си сложиха гумените ръкавици.

Дарт й каза:

— Искам да ме водиш. Дръж ме доколкото е възможно далече от сините нишки и от изправения мъх.

Дарт се придържаше наблизо до стената и стигна до шкафа, без да изисква някакви особени напътствия от Аби.

— Какво точно търсиш? — попита тя.

Той отвори шкафа и пред погледа му се откри голям телевизор и асортимент от стереоуредби. Опипа слепешката с обвитата си в ръкавица ръка вътрешността на шкафа.

— Какво има, Джо? — попита тя.

Пръстите на Дарт попаднаха на солидно парче метал, скрито под първия рафт. Той го обхвана, бутна го, дръпна то. Щрак! Краят на шкафа отскочи от стената. Дарт плъзна пръстите си в отвореното място и го дръпна, както се дърпа врата, за да се отвори.

— Боже мой… — ахна тя.

— Стой до стената — посъветва я той.

Аби се приближи до него. Дарт издърпа шкафа до последна възможност и намери вътрешния ключ за осветлението.

Двамата чуха как предната врата се отваря и заедно с това гласовете на Ковалски и Теди Браг.

— Да не се пипа нищо — каза Дарт, като влезе пръв в скритата стая.

Стаята нямаше прозорци. Мястото, което се намираше най-близо до тайната врата, имаше вид на компютърна видео лаборатория, а останалото беше посветено на библиотечни шкафове, натъпкани с книги с най-различна форма и големина, подвързани с плат и кожа. Огледани по-отблизо, книгите изглеждаха износени и съвсем стари. Една от полиците съдържаше няколко дълги реда видеокасети.

— Десет срещу едно — ахна Аби, — това е вещественото доказателство, което хората от Федералното бюро не са успели да открият.

Електрониката съдържаше два компютъра, бяла маса, няколко лампи на триподи, две видеокамери, скенер, цветен лазерен принтер и телефон.

— Хубава покъщнина — промърмори Дарт.

— Хубави пари — уточни тя.

Отделна маса се заемаше от двадесет и седем инчов телевизор и видео.

Ковалски влезе зад тях. Дарт погледна най-напред обувките му. Беше побеснял от това, че беше без книжни обвивки — на теория всички веществени доказателства от косми и влакна трябваше да се считат замърсени. Това поведение беше толкова типично за този човек, че Дарт сметна за ненужно да коментира. Ковалски не ставаше за нищо.

Ковалски направи крачка напред и отвори една от подвързаните с кожа книги.

— Ръкавици! — кресна силно Дарт. Но книгата вече беше докосната.

Ковалски, игнорирайки напълно Дарт, разлисти страниците.

— Ау! Това може да накара даже мен да се изчервя. — Аби надникна над рамото му и Дарт видя как лицето й се обля в червенина, тя се отдръпна бързо встрани, отстъпи назад и се изкашля.

— Мислех, че си устойчива, Ланг — подразни я Ковалски.

— Ръкавици, Ковалски! — повтори Дарт с раздразнение.

— Да, да.

— Ръкавици! — вече изръмжа Дарт, издърпвайки книгата от ръцете на детектива.

Дарт хвърли поглед върху книгата. Въпросната снимка показваше гола жена, окачена под един кон на кожен хамут. Напук на пропорциите тя осъществяваше полов акт с жребеца по начин, по който не оставяше нищо за въображението. Дарт затвори шумно книгата, отвратен.

Ковалски беше тактичен да отбележи:

— Да си играла на конче някога, Ланг? — Сега вече с ръкавици, той взе книгата от Дарт, отвори я и каза: — О, боже мой! Това може да те разплаче! С делфин, Дартели. Гледай, гледай! Какъв инструмент има това животно.

— Успокой се — сопна му се Дарт.

Ковалски нагласи книгата пред очите на жената.

— Какво е това, Абигейл? Морска свиня или делфин?

Тя отклони погледа си.

— Не, благодаря.

Дарт повторно грабна книгата.

— Достатъчно! — изскърца той. — Дръж се като детектив, поне веднъж.

— По-спокойно, Дарт — озъби се Ковалски, с което явно го предупреждаваше. Той се извисяваше с почти три инча над Дартели и го превишаваше в тегло с шестдесет фунта. — Просто се шегувам и това е всичко. — Той погледна Аби и след това отново Дарт. — Без друго тя няма никакви основания да се намира тук.

Дарт се вцепени.

Обади се Аби:

— При тази мръсотия ти се чудиш каква работа има тук отделът за сексуални престъпления? Употреби интелигентността си, Ковалски. — Тя издърпа от рафта подвързана с кожа книга, явно безкрайно стара. Отвори я внимателно. — Латински — определи тя, разглеждайки я внимателно. — Рисунки от дванадесети век. — Запрелиства страниците, като поклащаше глава на това, което виждаше. — Както изглежда, римското духовенство е ценяло високо порнографията.

Поставяйки обратно книгата на мястото й, Дарт каза на Ковалски за обвиненията срещу Пейн и по-ранното участие на Аби. По нищо не личеше, че Ковалски го слуша. Той грабна същата книга с движение на момченце в магазин за сладкиши, отвори я и попита:

— Хей, Дартели, можеш ли да разпознаеш боа удушвач, ако я видиш? — Имаше арогантността да се засмее. — Какво ще кажеш за една половинка? — Той погледна към Аби Ланг и додаде: — Какво ще кажеш, ако се обвие около теб!

Отново Дарт пристъпи към Ковалски, но на конфронтацията попречи Теди Браг, който влезе и с гневен глас наруга всички за това, че са влезли в стаята, преди той да е имал възможност да я огледа.

— Това е сцена на произшествие, а не събрание — оплака се той. — Излизайте!

Дарт се извърна към Ковалски:

— Хайде, кажи му за килима.

Ковалски беше като парализиран.

— Килимът — повтори Дарт, като изпитваше голямо удоволствие.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Лейтенант? — обърна се Дарт към Аби.

Тя каза на Браг:

— Съпругата твърди, че е влязла и проверила тялото. Показанията от влакната противоречат на това…

— Е, и какво? — изломоти Ковалски.

Тя продължи:

— Знаем, че е прекосила стаята, като е стигнала до шкафа, бюрото и е дошла тук, в тази стая. По-нататък се вижда, че мъхът между вратата и тялото не изглежда еднакво. Би било добре да имаме фотоси, преди мястото да е изпотъпкано.

— Мъх? — попита Браг.

Дарт отговори:

— Някой е минал с прахосмукачка тази част на килима, Бъз, много преди да дойдем.

— Минал с прахосмукачка? — изуми се Браг.

— Какво? — добави след него Ковалски.

Отправяйки поглед към Ковалски, Дарт поясни:

— Някой, който се е надявал да отстрани космите и влакната, с цел да скрие това, което действително се е случило на това място.

Браг, явно изнервен, се обърна към детектива:

— И какво действително се е случило на това място, Айви?

— Убийство, Бъз. Държа да се счита за убийство.

— Кой е натоварен със случая? — попита Браг.

Ковалски, зашеметен и в много лошо настроение, трябваше да отклони погледа си от Дарт.

— Аз — оповести той авторитетно, предизвикателно. — И докато не ми кажеш, че разполагаме с доказателства в полза на противното, Теди, ще го считаме така, както го виждаме: самоубийство. Ако имаш някакви основания да се съмняваш, аз нямам нищо против да си сменим конете, ако и когато разберем нещо. — На Дарт додаде: — Да имаш информация, с която аз не разполагам?

Дарт само го изгледа втренчено. Мислеше, че е отишъл прекалено далеч, че беше дошло време да действа твърдо.

13.

Даже банята нямаше да послужи за целите му. Дарт се нуждаеше от изолирано място, място, където не съществува възможност да бъде подслушан, и за предпочитане такова, че да не предизвика учудено повдигане на вежди. Той се отказа и от едната, и от другата стая, където се провеждаха разпити, защото те щяха да привлекат прекалено голямо внимание. Отказа се от стаичката — можеше да влезе някой. Би свършила работа една кола, въпреки че ако двамата влезеха заедно, това щеше да изисква известна допълнителна стратегия, а на настоящия етап и преговори.

И в този момент се сети: асансьора. Това, че Ковалски използваше асансьора в двуетажна сграда, беше повод за много шеги.

Възможността се представи няколко минути след времето за обяд, когато Дарт и Ковалски бяха призовани да се явят в офиса на Теди Браг. Дарт намери Ковалски зает с реденето на пасианс на компютър, който принадлежеше на друг детектив. Ковалски въобще не се извини за това, че прекарва времето си по такъв начин. Вместо това той промърмори:

— Само минутка, съгласен ли си, Дартели? Почти успях. — Дарт го изчака, като нетърпението му се усилваше. Най-накрая Ковалски се обърка окончателно, изключи играта от монитора и се завъртя в стола си. — Шибана работа — изсумтя той.

— Ти игра валето каро не където трябва — информира го Дарт, без да разбира напълно защо беше започнал с конфронтация.

— Осрах се. Предполагам, че играеш тази игра повече от мен, а? Не мисля, че е така. Гледай си работата.

— Браг иска да слезем долу. Започнал е с Пейн.

— Разбира се. Защо не?

Когато Ковалски стана от стола, Дарт отново си помисли за това, колко огромен и здрав беше този човек. Изведнъж идеята за конфронтация един срещу друг в асансьор престана да изглежда брилянтно хрумване. Но не можеше да направи нищо друго и реши да не се отказва.

Когато излязоха в коридора, Ковалски попита, като се опита гласът му да прозвучи нехайно:

— По стълбите ли ще се качваш?

— Не. Нека се повозим — каза той, с което явно изненада Ковалски. Натисна бутона за повикване и малко след това двамата влязоха в празната кабина. Почувства учестените удари на сърцето си и пулсирането на дължаща се на умора болка в слепоочията си. Това малко приличаше на решение да яхне див бик. Натисна бутона, отбелязан с 1 и вратата се затвори. Опита се да успокои нервите си, съзнавайки много добре, че Ковалски ще реагира с възмущение. Дарт отброи до три и натисна червения бутон за спиране. Кабината се разтресе и спря.

— Какво става?

Дарт се обърна с лице към него. Ковалски имаше тъмна, характерна за хората от средиземноморието кожа, агресивни кафяви очи и тежки мъжествени черти. Ако беше петнадесет години по-млад, щяха да го вземат да работи за специални реклами. Предните му зъби бяха потъмнели от пушене на цигари без филтър, а гласът му звучеше така, сякаш някой разкъртваше лед.

Дарт обясни:

— Люилън Пейдж.

— Кой?

— Люилън Пейдж — момичето, което се е оказало свидетел на убийството на Лорънс.

Ковалски протегна ръка към бутоните, но Дарт осуети намеренията му.

— Остави това нещо да се движи.

— Исках да поговорим насаме — обясни Дарт. — Целта ми не е да те поставям натясно, а да разбера какво мислиш. Твоите разсъждения. — Това беше оксиморон в пълния смисъл на думата.

— Лорънс?

Все едно да говориш на слон.

— Самоубийството на улица Батълс — напомни му Дарт.

— Обесването? — попита риторично детективът, вече беше ясно за какво става дума.

Дарт не можеше да каже дали Ковалски се преструва, или не, всеки детектив съдържа в себе си един актьор.

— О, тя — кимна Ковалски.

— Да, тя — съгласи се Дарт.

— Какво има да се говори?

— Ти си я интервюирал. Записал си това интервю. И не си го включил в доклада си. Защо?

Ковалски изглеждаше объркан — дете, което се опитва да реши труден ребус. Чудеше се откъде Дарт се е добрал до такава информация, какво друго знаеше и по какъв начин всичко това го засяга. Той запелтечи:

— Тя е дете, Айви. Какво, по дяволите? — Правейки нов опит да стигне до бутоните въпреки съпротивата на Дарт, продължи нервно: — Остави това нещо да се движи — тръпки ме побиват от стоенето тук.

Не асансьорът, а темата беше причина за тръпките, както се досети Дарт.

— Тя е свидетел — изрече той натъртено.

— Глупости. Тя е загубено негърче, което вижда в белите лоши хора. Тя не е виждала други бели, освен ченгета. Те идват и отвеждат някого със себе си. Създават неприятности. Бъди умен, Дартели. Опитва се да съчини някаква история за някой си, който е убил Лорънс. Престани с това. Как се борави с тези бутони? — Той пристъпи напред.

Дарт отстоя позицията си между Ковалски и бутоните.

— Не ти се урежда въпросът — предупреди го Дарт. — Тя е видяла как столът под Лорънс е бил издърпан от някакъв бял мъж. Описа движението на краката му съвършено. Убеден съм, че действително е видяла станалото. Ти казваш, че го е измислила?

— Вероятно е видяла такова нещо в някой филм. Откъде, по дяволите, мога да знам? Занимавал ли си се по-нататък с тази работа? Мисля, че е имало бележка. Било е заключено. Никаква следа от борба. Нищо, което да говори за нечиста игра. Какво толкова?

Дарт почувства, че се обърква. Той вярваше на Люилън Пейдж. Докато е бил в наркоотдела, Ковалски беше разследвал Дейвид Стейпълтън. Би ли се осмелил Дарт също да изиграе тази карта?

— Лорънс бил ли е замесен в наркотрафикантство? — попита Дарт, като се надяваше да разбере нещо от реакцията на Ковалски.

— Наркотици? Откъде да знам, по дяволите? Струва ми се, че е намерена марихуана в апартамента. Не съм чувал за нещо сериозно. — Лицето на Ковалски не разкриваше нищо — никаква изненада, никаква паника.

„Не вярвай“, предупреди сам себе си Дарт.

— Нека ти кажа нещо, Дартели. Не съм съгласен който и да е негодник да си пъха носа в моята работа, ясно ли е? Ако имаш проблеми поради начина, по който работя, иди във вътрешния отдел и тогава ще видим какво ще кажат там.

— Имаш предвид твоите приятелчета от вътрешния отдел — уточни Дарт язвително.

— Разкарай се. Чуваш ли ме! — Той направи крачка напред, положението ставаше опасно. — Искам да ти кажа, че не ми харесва да се занимаваш с моите работи, без да си ме попитал, ясно ли е. Без да си поканен, се появяваш на местопроизшествията. Какво ти е? От сега нататък трябва да съблюдаваш правилата на играта.

За Дарт това беше най-голямата ирония: този човек, който беше прочут с незачитането на правилата на системата, го съветваше да ги спазва. Това лицемерие го накара да се засмее и да отхвърли назад главата си.

— Това е вече много — изхихика той.

Тогава шепнейки, като че ли допускаше, че би могъл да бъде подслушан даже в спрялата кабина на асансьора, Ковалски се наклони близо до Дарт и процеди с дрезгавия си глас:

— Чуй ме, Дартели. Нека кажем, че някой бял човек действително е ликвидирал Лорънс в онази нощ — просто като хипотеза. Огромен бял мъж нощно време на площад Белвю. Нека помислим върху това… Колко са хората, които могат да си позволят такова нещо? А? — Той вдигна месестата си ръка и показа единия от силните си пръсти. — Първо: закъсал наркоман. Това би могло да означава, че Лорънс е снабдител, за което нямаме доказателства. Това вероятно трябва да предполага и някаква борба. Нали така? И тогава къде са доказателствата? Второ: какъв друг проклет глупак ще бъде достатъчно смел, за да посети площада след свечеряване? Кой, освен някой наркоман ще се появи там нощно време? Даже не би минало и някакво шибано такси, за бога! Има само един отговор, нали? — Той погледна злобно към Дарт, никой от двамата не искаше да изговори думата, която гъделичкаше езиците им. — Не съм много разстроен от това, че някакъв перверзен тип като Лорънс е свършил живота си увиснал на жица. И положително няма да използвам някаква пострадала дванадесетгодишна загубена негърка да провали разследване, което би могло да доведе дотам, докъдето, както и двамата знаем, може да доведе. Съгласен ли си? Какъв е смисълът? Нека просто оставим тази работа.

Дарт поклати глава.

— Не можем да я оставим.

— О, за бога! Слез от твоя шибан бял кон.

— Да оставим работата така, защото той е сексуален насилник, така ли?

— Разкарай се.

— Или защото това би могло да замеси някого от нас?

— Не съм казал такова нещо — протестира Ковалски.

— Разбира се, че го каза.

Чу се сигнал. Някой викаше спрелия асансьор.

Ковалски изсумтя:

— Искаш да кажеш, че справедливостта е в нашите ръце? Това са глупости. Ние сме обвързани в тази хранителна верига.

— Справедливостта не е наша работа, а на съда.

— О, хайде! — протестира Ковалски. — Искам да кажа наша: на хората. Знаеш, че съществуват други видове справедливост. Има закони на джунглата. Завираш си опашката в дванадесетгодишна и загазваш — колата губи едно от колелетата си по пътя. Шибаното радио пада във ваната. Откъде, по дяволите, да знам?

— Някакво ченге фалшифицира самоубийство — довърши Дарт.

— Може би. Да, просто може би. И на кого му пука, Дартели? Ти искрено ли съжаляваш, че този червей е ял лайна и е умрял? Плачеш за него? Да върви по дяволите! Да вървят по дяволите всички като него.

— Дейвид Стейпълтън, Харолд Пейн — напомни Дарт. И тогава разбра по израза на Ковалски колко тъп може да бъде този човек. По всичко личеше, че Ковалски не беше направил връзката до този момент.

— Що не ме шибаш! — изломоти Ковалски.

— Това вероятно заслужава внимание — отбеляза Дарт, но дълбоко в сърцето си той изпитваше болка. Ако изненадата на Ковалски беше истинска, Дарт би могъл да снеме подозренията си от него, което щеше да остави само един друг заподозрян. На определено равнище той съзнаваше, че убиецът би могъл да бъде който и да е от стотици, хиляди хора, но това не беше важно. Едно лице, едно име владееше мислите му: Уолтър Зелър. Той се отдръпна и вече не закриваше достъпа на Ковалски до бутоните.

Ковалски отново задвижи асансьора. Подът на кабината подскочи. Ковалски предупреди:

— Ако вкараш това момиче в тази история, ще имаш сериозни неприятности. Казвам ти го.

Дарт кимна. Той виждаше Ковалски и възможното му участие в по-различна светлина, въпреки че не знаеше със сигурност дали да се довери на чувството си.

— Докъдето и да доведе това — предупреди Дартели, — все едно, това е единственият път.

— Ако искаш да се правиш на момче скаут, иди да се запишеш в някоя организация. — Между колегите офицери това беше един от най-обидните изрази. Ковалски добави: — Лорънс получи това, което заслужаваше. — Кабината спря движението си и вратата се отвори. Ковалски направи крачка към свободата, помисли малко и се обърна с лице към Дартели. — Не, това не е така. Той се отърва леко. Ако аз се бях заел с тази работа — додаде той убедено, — щях да му отрежа парчето, да му го натикам в гърлото и да го оставя да се удуши.

Дарт не мръдна от кабината. Той си мислеше: „Ако ти го беше направил, щяхме да те хванем“.

Който и да беше инсценирал тези самоубийства, беше свършил работата си блестящо, и още веднъж Дарт можеше да мисли само за един човек.

14.

Колкото и да му беше трудно да приеме това, Дарт разбираше, че е наложително да открие местонахождението на Уолтър Зелър и да му зададе някои въпроси. Неофициално, убеждаваше се той — поне в началото. Щеше да си даде вид, че търси Зелър за съвет, че протежето се връща при своя наставник. Но той вече нямаше никакви съмнения. Това трябваше да се направи. Мъртвите бяха най-малко трима. Дарт вярваше, че знае защо те са били избрани. Беше време да се действа преди цифрата да нарасне.

През последните няколко месеца из отдела се говореше, че след като е работил кратко време в охранителна фирма в Хартфорд, Зелър получил предложение за по-добра служба в Сиатъл. Дарт беше вярвал, че все едно дали ставаше дума за по-добра длъжност, или не, за Зелър беше важно да отиде някъде, за предпочитане колкото може по-далече от убийството на жена си. Сиатъл безусловно отговаряше на това изискване.

Но колкото и да се опитваше, Дарт не успя да се добере до телефонния номер на бившия сержант в Сиатъл нито чрез офиса, нито чрез телефонните указатели, нито чрез някой от многото приятели на Зелър. Успя да открие един адрес на Зелър в Сиатъл — номер на пощенска кутия на Първо авеню — и да разбере, че пенсионните изплащания на Зелър се депозират направо в сметка в Първа междущатска банка, но следите свършваха дотук: хората в банката имаха същия номер на пощенската кутия, но не и жилищен адрес или телефонен номер.

Нищо от това не представляваше особено голяма изненада за Дарт и не го накара да се откаже от търсенето. Повечето полицейски служители, излезли в пенсия или не, се защитават от възможни опити за отмъщение, като не публикуват телефонните си номера, а за кореспонденция използват пощенски кутии. От Зелър, който се славеше с пристрастието си към усамотеността, и който беше изпратил на топло десетки убийци, можеха да се очакват подобни предохранителни мерки.

Един вторник в началото на ноември Дарт премина с колата си покрай магазина на Сам и Роб на улица Асайлъм и спря една пресечка по-нататък. В грубо нарушение на федералните ограничения на вноса Сам и Роб тайно продаваха различни кубински пури на предпочитани от тях клиенти. През двадесетте си години служба Уолтър Зелър беше редовен клиент и се беше сприятелил със собствениците.

Магазинът ухаеше на пресен тютюн за лула.

Роб, по-възрастният от двамата собственици, пет години по-рано беше починал от рак на белия дроб. Брат му Сам, който беше прехвърлил петдесетте, беше плешив, с кафяви мустаци, червени бузи и високи скули. Той носеше позакърпена зелена престилка, върху която беше избродирано с нишка в избеляло червено името на магазина. Ръкавелите на ризата му бяха оръфани, а върху единия от тях липсваше копче. Гласът му беше като на пушач, а погледът неспокоен като на професионален комарджия.

По всичко личеше, че той не си спомни за Дарт, докато детективът не спомена името на Зелър. Тогава асоциацията беше мигновено направена. В продължение на години, докато Зелър водеше преговори в задната стая, където се продаваха кубински тютюни, Дарт беше оглеждал рафтовете на тази открита за всички стая.

След като се представиха един на друг, Дарт му каза, че е натоварен с трудно разследване и че е загубил следите на Зелър.

— Мина ми през ум, че може би е поискал да му изпратиш пури, че може би разполагаш с някакъв адрес или телефонен номер.

— Той отиде в Сиатъл — информира го Сам, без това да е необходимо. — Ванкувър получава всички кубински марки — Канада, нали знаеш. Никакви ограничения.

— И така, не ти се е обаждал?

— Да ми се е обаждал? — повтори Сам. — Той беше тук преди по-малко от три седмици. Купи няколко кутии…

— Тук? В магазина?

— Не бях го виждал няколко години. Все така е много слаб. Оплакваше се от някакви доминикански пури, които бил пушил, и казваше, че не струват. Тук спор не може да има. В аромата на неговата пура има нещо подобно на какао. Това не може да се каже за нито една доминиканска пура. Всеки има свой собствен вкус, когато става въпрос за пури — додаде той с авторитета на търговец. — Пушиш ли пури?

— Не.

— Опитвал ли си?

— Не, благодаря. Значи преди три седмици?

— Три-четири. Да.

— А преди това?

Сам се замисли.

— Не бях го виждал от години.

— Когато преди три седмици дойде тук, колко купи? — попита Дарт.

— Мисля, че три-четири кутии.

— И за колко време ще му стигнат?

— На сержанта? Така или иначе ще му стигнат за известно време. — Той се замисли за момент и определи: — Месец или малко повече.

— И вече е изминал горе-долу един месец — уточни Дарт.

— Да, точно така, разбирам какво искаш да кажеш. Може би ще успея да го свържа с теб.

Дарт бързо взе решение какво да каже и каза това, което мислеше.

— Или още по-добре — каза той — е да ти оставя моя номер и ако той се появи, може би ще можеш да го задържиш достатъчно време, за да мога да дойда и да го изненадам.

— Искаш да кажеш да ти се обадя.

— Точно така.

— Това ми харесва. Да, разбира се. Такива услуги ми са по вкуса, да помагам на хората да се свързват помежду си. Това е и една от характеристиките на бизнеса с пурите. Те сближават хората. След добро похапване. Игра на покер. След голф. Това нещо, пушенето, е форма на социална активност.

— Застоя ли се тук или мина само за малко? — отмина разсъжденията му Дарт. — Успя ли да почувстваш кое от двете?

— Само за малко. Не беше много разговорчив. Съвсем не е същият. Но кой може да го вини? Никой не би се оправил, след като загуби жена си по такъв начин. — Лицето на Сам се помрачи и Дарт почувства колко му тежеше загубата на брат му. — Не е лесно — прошепна той, с което потвърди мислите на Дарт.

Лек ужас обзе Дарт, разтреперване както при първите пристъпи на грип. Изглеждаше необяснимо това, че Зелър е посетил града, без да потърси дори един-единствен приятел — Дарт се беше свързал буквално с всички, за които можеше да се досети.

Той подаде на Сам визитната си картичка.

— Моля те, обади ми се веднага.

— Аз съм по добрите изненади.

— Да — кимна Дарт. — Това ще бъде страхотна изненада.

Уолтър Зелър не беше богат човек, след като беше живял от полицейска заплата в продължение на двадесет и две години, и поради това даже най-близките му приятели се бяха объркали, когато той напусна града и отказа да си продаде къщата — къщата, където жена му беше изнасилена и убита. Къщата беше свободна от всякакви задължения, негов най-голям материален актив, и все пак той беше отказал да я продаде, без да предложи никакви обяснения. Никакво обяснение не беше необходимо за Дартели. Може би той единствен от приятелите на Зелър разбираше тази част от човека, това особено качество, което би карало продаването на къщата да изглежда допълнително насилие срещу жена му. Лъки Зелър беше много привързана към тази къща — твърде обикновена къща във Вермон. Тя беше кафява едноетажна фермерска къща с нисък покрив в края на една задънена улица близо до място за каравани и моторни лодки. „Догууд лейн“ беше покрита с петна от масло от паркираните коли, циментените й канавки напомняха разкъртени зъби. Клоните на немногото поотраснали дървета, оголени поради приближаването на зимата, надничаха към небе от сив облак и студен вятър.

Дарт паркира пред къщата, като се питаше дали Зелър не се беше върнал тихичко от Сиатъл, без да се обади на никого.

Една от стените на сградата беше в сиви петна от просмуканата вода от поливните пръскачки. Дарт почувства носталгична болка, смутен от гледката, която представляваха занемарените градини, и веднага му стана ясно, че Зелър не живее там. Сержантът, който беше прочут с градинарските си умения, който посвещаваше безкрайни часове на своите растения и градини, никога нямаше да остави в такова състояние лехите си. Четирифутова престилка от гола земя, задушена от купчини мъртви бурени, обграждаше къщата. Няколко от островчетата с цветя, които бяха оформени в малката алея от собствените ръце на Зелър, бяха покрити със сив чакъл. Погребани, както беше погребана Лъки, помисли Дарт, когато почука силно на външната врата. Не последва отговор, никакъв звук от вътре. Нищо чудно, мислеше си той, докато обикаляше къщата и навлизаше в задния двор, който му навя куп спомени за барбекюта, бира и дълги дискусии върху случаите, по които бяха работили заедно.

Той си спомни ястията на Лъки и звука на високия й глас. Въпреки изминалото време представата за тялото й, вързано и със запушена уста, се появи неканена и порази Дарт с болка в гърдите и парене в очите.

Трите години, през които къщата беше останала празна, бяха взели своя данък. Верандата плачеше за боядисване, също както и цялата дограма на прозорците. Той се покачи на верандата, почука на задната врата и надникна през мръсните прозорци в една кухня, която някога почти беше свикнал да чувства своя собствена.

Продължаваха да го измъчват спомени, които се смесваха с образите на жертвите на самоубийствата. Полицаят в него се сражаваше с приятеля, подозренията му се противопоставяха на вярата и доверието му в Уолтър Зелър. Сходствата между самоубийствените скокове на Ледения човек и Дейвид Стейпълтън не можеха да се пренебрегнат: отсъствието на предсмъртно писмо, компютърната симулация, потвърждаваща, че телата са били хвърлени от прозорците. А през по-голямата част от трите години Дарт беше с убеждението, без да е сигурен, че Уолтър Зелър носи вината за Ледения човек.

Опита няколко прозореца, всички бяха заключени. Нямаше намерение да се вмъкне със сила. Ако се съдеше по вида на къщата, Зелър нито за момент не се беше връщал. Дарт знаеше, че вътрешността е оставена съвсем такава, каквато е била в нощта на убийството на Лъки. Не изпитваше желание да посети отново този кошмар.

Той направи пълна обиколка около къщата, след което влезе в своето волво, където остана няколко дълги минути, размишлявайки върху възможното участие на Зелър. Студена вълна прониза цялото му тяло. Обичаше Уолтър Зелър като брат, като баща, по начин, който другите не можеха да разберат. Той не знаеше дали притежава силата, необходима за извършването на това, което трябваше да се извърши. Самата мисъл за виновността на Зелър изглеждаше престъпление, положително нещо, което не може без солидни доказателства, и не би могло да се представи пред сержант Хейт и силите небесни. Уолтър Зелър беше истински герой в очите на хората от Дженингс роуд. Да се арестува Уолтър Зелър по подозрение за убийство, означаваше да се съкруши духът на всички. Шефовете положително щяха да се противопоставят, освен ако не видеха димящия пистолет залепнал в ръката на Зелър и двадесет и пет монахини свидетелки.

Дарт беше в състояние да измисли една дузина основания, поради които да изостави това разследване, и много малко, за да го продължи.

Но той тръгна с колата твърдо решен да намери Зелър и да го свърже с престъпленията. Доверието и вярата му се бяха превърнали в гняв и негодувание.

15.

На следващия ден Дарт, Аби и малката Люилън Пейдж преминаха четиридесет и пет минутния маршрут до Шефилд през студения, но славен следобед. Мак Ножа окупираше задната част на волвото и си играеше с ръката на Люилън. Планинските върхове на Апалачите бяха посребрени от първите намеци на зимата. Люилън, която никога не беше напускала местата около Белвю скуеър, седеше кротко на задната седалка с широко отворени любопитни очи и задаваше безкрайни въпроси.

Томи Темпълтън вече наближаваше шестдесетте. Откакто Дарт го беше видял за последен път, косата му беше напълно посивяла. Той самият беше огромен, здрав мъж, нещо като варел, поставен върху крака. Имаше груби силни ръце, които подхождаха повече на дърводелец, отколкото на художник. Имаше плътен глас, благ поглед и малък белег под устната си.

Като ги поздрави от външната врата на разположената си на високо място къща, той се ръкува с Аби и Люилън и предупреди Дарт:

— От шест години съм тук, а ти нито веднъж не ме посети. Беше дошъл, какво, веднъж? — Без да даде възможност на Дарт да възрази, той ги въведе в дома си, който беше пълен с антики и предлагаше вълшебна гледка, която се простираше на шестдесет мили и обхващаше вълнообразно разположените хълмове на Западен Кънектикът. Таваните бяха ниски, а подовете скърцаха при стъпване върху тях. Всекидневната ухаеше на изгорели дърва и борови иглички.

— Теди на няколко пъти идва на риболов. Също и доктор Рей.

Дарт беше чувал за тези уикенди. Повече пиене, отколкото риболов.

— Може би ще успея да се включа следващия път — излъга Дарт.

— А ти, Люилън? — попита Темпълтън. — Обичаш ли да ловиш риба?

— Аз обичам пръчките за ловене на риба — отговори тя.

Всички се засмяха. Аби обви с ръка момичето и я задържа притисната към себе си.

Томи Темпълтън беше изключително контактен човек. Особената му дарба като полицейски художник се състоеше в способността му да се сприятелява бързо и да изтръгва описания от иначе не много склонните да сътрудничат свидетели. Той владееше изкуството да завързва мигновено приятелства. Откакто се беше развел и напуснал работата си в полицията преди шест години, Темпълтън беше живял сам, като създаваше комерсиално изкуство за нуждите на туристическите магазини в Южен Мейн. Рисуваше чайки и риболовни траулери, пиеше твърде много и много рядко излизаше. Нямаше начин да остане настрани от фабриката за слухове при полицейския отдел в Хартфорд.

Въпреки гледката Томи Темпълтън работеше в едно ателие със спуснати завеси, тъй като слънчевата светлина влияеше лошо на компютърните му екрани. Компютърната екипировка — два скенера, цветен лазерен принтер, два макинтоша — беше разположена върху голям плот, поставен над метални шкафове. Между тях се виждаха оплетени кабели и проводници. Беше набол върху стените различни произведения на компютърното изкуство — и цветни, и черно-бели. Имаше голи тела, пейзажи, диви животни и три автопортрета. Образите, някои от които донякъде бяха познати на Дарт, оставяха силно впечатление. Темпълтън, както много художници, имаше в себе си нещо много ексцентрично. В далечния ъгъл стоеше патица — примамка, която носеше очила за четене, която незабавно привлече вниманието на Аби. Но това, което привлече цялото внимание на Люилън, беше едно голо тяло.

— Много е хубава — възкликна момичето.

— Нарича се Венера — поясни с гордост Томи Темпълтън. — Аз я направих.

— Какво значи това?

— Тя е колаж. Знаеш ли какво значи това? Все едно залепваш няколко снимки една върху друга, само че можеш да виждаш през тях. Венера е комбинация от седем различни снимки. Качества от всяка една.

Нека не влизаме в подробности, помисли Дарт, оглеждайки внимателно кръглите гърди, широките бедра, тънката талия, дългите крака и квадратните рамене. Момиче фантазия изглеждаше по-подходящо наименование, въпреки че фотографското качество на образа способстваше тази жена да изглежда абсолютно реална. Съзнанието, че не е реална, правеше ефекта много силен.

— Ще ти покажа — реши Темпълтън, като настани Люилън в едно кресло пред един голям монитор.

Дарт и Аби се отдръпнаха назад, за да направят място на Темпълтън. Той извика един файл и на екрана се появиха пет коли. Под тях имаше една много странна фигурка — нещо като кръстоска между космическа совалка и порше. Ако се вгледаше по-внимателно, човек щеше да открие, че в нея се съдържат елементи и от двете.

— Точно това ще направим сега — обясни той. — Ти и аз — додаде, като започна да сканира всяка от петте лицеви снимки, които Люилън Пейдж беше идентифицирала като мъжа, когото беше видяла до жилището на Джералд Лорънс през нощта на неговото обесване.

Люилън гледаше фотографиите на екрана пред себе си.

— Познаваш ли ги, Люилън?

Тя кимна.

— Сега ще видим дали не можем да ги комбинираме и да получим човека, когото си видяла. Съгласна ли си?

— Съгласна.

Темпълтън проведе дълъг разговор, който включваше внимателно оглеждане на всяка от снимките, като искаше от нея да идентифицира коя точно отличителна черта на коя от снимките е най-близка до човека, когото е видяла. Той започна с формата на главата. Люилън избра третия мъж. Томи Темпълтън постави върху лицето му черни точки, пропускайки косата, а след това натисна един бутон върху мишката и ги свърза всички помежду си. След няколко контролирани от мишката инструкции същото лице без коса и без уши се появи в едно празно квадратче в дъното на големия екран. Като начерта с мишката малък черен квадрат, той изтри съдържанието на самото лице и остана само формата на главата. Празната глава според Дарт, който стоеше зад двамата, изглеждаше странна и призрачна.

Аби погали ръката на Дарт, преплете пръстите си в неговите и двамата останаха в това положение.

— Брадичката не е както трябва — каза Люилън на бившия полицейски художник.

— Добре. Нека променим това. — Той изтри брадичката. — Хайде сега — покани, подавайки й специална писалка с прикрепен към нея проводник. — Искаш ли да я нарисуваш?

Тя опита няколко пъти и при четвъртия опит изглеждаше удовлетворена. Темпълтън за момент се занима с образа — окото му на художник знаеше как да го подобри — и в този момент тя съобщи:

— Така е добре. Стана много хубаво!

Работиха заедно с писалката и с мишката и се появиха два чифта очи, всеки от който според Люилън съдържаше нещо от човека, когото беше видяла. Темпълтън ги сля. Компютърът анимира прехода от снимка А към снимка Б, преминавайки през поредица кадри. При всеки следващ кадър очите от снимка А ставаха по-сходни с тези от снимка Б. Люилън разгледа всеки един от кадрите, избра един и тогава Темпълтън наложи тези очи върху празното лице. Дарт разбра, че това, което правеше, беше толкова ефектно, благодарение на непрекъснато сменящите се и леко променени кадри. При способа за възстановяване на чертите по описание свидетелят получаваше само възможност да избира между очи номер 1, очи номер 2 и тъй нататък. При морфологичния способ чертите от няколко различни лица можеха да се слеят в едно-единствено, като във финалната композиция нито една черта не е същата, както при която и да е от другите.

— Отделът трябва да притежава това нещо — се изтръгна от Дарт, когато лицето в квадратчето се превърна бавно в нещо различимо.

Погледът на Томи Темпълтън потъмня — настояванията за по-добра технология покрай всичко останало бяха допринесли за ранното му оттегляне.

Час по-късно лицето имаше очи, вежди и коса. Беше обявена почивка и всички излязоха навън, където Темпълтън изпуши три цигари една след друга. Люилън и Томи Темпълтън обсъждаха специалните ефекти на „Терминатор 2“ и „Джурасик парк“. Дарт следеше един малък самолет, който се отдалечаваше към хоризонта. Аби Ланг, която се беше загънала в палтото си като в одеяло, се опиваше от слънцето на късния следобед.

Работата беше подновена, като сега ударението падна върху носовете. Този път бяха необходими три последователни опита, за да се произведе нос, който можеше да задоволи Люилън, и то едва след като Томи Темпълтън го беше дооформил с една компютризирана въздушна четка. Дарт се беше отдалечил и разглеждаше художествените предмети и едва когато се върна, за да види докъде бяха стигнали, разбра, че очите му са познати. Това откритие го вледени. На заподозряното лице все още липсваха уста и уши.

— Добре ли си? — попита Аби.

Вън беше тъмно. Дарт не знаеше колко дълго време е прекарал потънал в размисъл, но във всеки случай не по-малко от четиридесет-петдесет минути.

Темпълтън и Люилън Пейдж взеха нова почивка, за да отморят очите си, а Темпълтън намери някакви бисквити, с които да се подкрепят. Когато двамата отново възобновиха работа пред компютрите, Дарт и Аби изведоха Мак на разходка. Мак вървеше като болен, куцукаше, каишката на врата му се люлееше.

— Искаш ли да прекараме заедно нощта? — попита тя.

Напоследък Дарт все повече искаше това. Не бяха говорили сериозно за отношенията си, но той често мислеше за нея и когато минаваха няколко дни, без да са заедно, тя му липсваше.

— Много бих искал — й призна.

— Чудесно. Аз също.

Той й каза, че ще трябва да остави Мак в апартамента си и предложи да похапнат нещо на връщане. Тя добави, че ще приготви пиле, ако той е готов да се погрижи за салатата и по този начин угощението беше планирано. Измъчваше го съзнание за вина. Гини му липсваше и той се мъчеше да разбере дали тя беше напреднала в задачата си да му направи списъка и мислеше за това, че не му се беше обаждала от няколко седмици.

— Умът ти е някъде другаде — разбра Аби.

— Само се бях замислил, няма нищо.

Върнаха се, без да говорят. Тя взе ръката му отново. Беше с ръкавици. Дарт — не.

— Бихме могли да имаме повече време като сегашното — каза тя.

Дарт не знаеше как да отговори на това и затова не каза нищо. Отведе кучето обратно в колата.

— Колко са децата, които растат като Люилън? — попита той тъжно. — Тя никога не беше виждала гора, освен по телевизията. Цялата й представа за външния свят е от телевизора. Що за общество създаваме?

— Спаси един живот и все едно, че си спасил целия свят — цитира тя.

— Умопомрачително е — отбеляза той.

— Тя никога няма да забрави този случай — промълви Аби. — Може би загубвайки Джери Ло, ние печелим Люилън Пейдж.

— Съмнявам се — поклати глава Дарт.

— Точно така — съгласи се тя. — И аз се съмнявам. Но ми беше приятно да го помисля.

Отново влязоха в къщата. Чуха гласа на Томи Темпълтън, който поздравяваше момичето. Двамата, все още в междучасие, разглеждаха едно книжле със снимки на диви животни.

— Искаш ли да видиш? — попита Люилън Дарт.

— Свършихте ли? — попита Дарт.

— Не съвсем — отговори Темпълтън.

Аби седна с момичето и книгата, а Темпълтън приближи Дарт и му направи знак да излязат заедно на верандата, което предизвика у детектива незабавна тревога.

Лицето на Томи Темпълтън, отчасти тъмно, отчасти светло, приличаше на маска и в очите на Дарт изглеждаше смутено.

— Наближаваме края — каза той, въпреки че думите му прозвучаха по-скоро като предупреждение.

— Какво има, Томи?

— Може би нищо.

— Какво?

— Не знам. Не съм сигурен.

— Лицето? — попита Дарт.

— Да.

— Изглежда познато — допусна Дарт.

Темпълтън кимна.

— Очите.

— Кой?

Темпълтън поклати глава.

— Кой, Томи? — повтори Дарт.

— Не се връзва, а освен това останалата част от лицето въобще не съвпада.

— Кой?

— Не мога да разбера — каза той, — но без съмнение са ми много познати.

Дарт кимна.

— Разбирам. Очите.

— Да. Странно, нали? — попита Томи.

Дарт не отговори. Попита:

— Можем ли да вярваме на това?

— Аз — да. Тя е добра — се чу като отговор, — което не е това, за което питаш, нали? Дали това е лицето, което тя е видяла, или е някой, когото е видяла след това и си е внушила, че е бил той? И двамата знаем колко може да се разчита на един свидетел, нали, Джо? Надеждни са колкото пощенските служби. Но тя има в главата си някакво лице — за това гарантирам. Дали е истинско или въображаемо, не мога да ти кажа.

Половин час по-късно Темпълтън извика Аби и Дарт в ателието си.

Със силно разтуптяно сърце Дарт приближи компютърния екран, но Темпълтън му направи знак да не отива там.

— Принтерът — каза Темпълтън, сочейки с пръст. — Увеличихме го. Тъкмо излиза.

Четиримата приближиха лазерния принтер, от който бавно излизаше лист хартия, обърнат наопаки, така че се виждаше само бялото на хартията. Дарт изпита желание да го грабне и да го обърне, но изчака отпечатването. Темпълтън го взе и го обърна.

Образът представляваше едно лице. То дотолкова приличаше на снимка, че Дарт за момент забрави, че не е. Истинско и човешко. Дарт протегна ръка и докосна листа, като изпитваше трудно за описване чувство на облекчение.

Лицето излъчваше сила. Високите скули му напомняха за ирландец. Колкото и да се опитваше, не успяваше да открие, че това лице има нещо общо с Уолтър Зелър. Даже очите бяха различни. Почувства, че му се завива свят. Чувстваше се особено, като че ли беше пил.

— Ето го твоя човек — каза Темпълтън, подавайки листа на Дарт.

— Той е — потвърди Люилън Пейдж.

Дарт беше едновременно объркан и щастлив. За първи път се радваше, че е сгрешил в подозренията си.

Но нещо в стомаха му се обърна, когато на вратата, докато се сбогуваше, Томи Темпълтън се наведе близко над него и прошепна:

— Бих искал да си поиграя с този образ, Джо. Ако открия нещо, ще ти изпратя копие по факса.

— Но аз мисля… — започна Дарт. Еуфорията му се пръсна като балон, възражението му беше прекъснато от Темпълтън.

— Вътре във всяко лице има някакво друго лице — предупреди го Темпълтън със зловещ тон в гласа си. — Наречи го инстинкт, наречи го предчувствие… Не това е лицето, което очаквах.

Аби забеляза двамата разговарящи шепнешком мъже и погледът й се кръстоса с този на Дарт. Лицето й цялото изразяваше загриженост. Люилън Пейдж изтича навън до колата, отвори задната врата и започна да си играе с кучето.

— Нека поработя по това нещо — повтори Темпълтън на детектива. — Ще ти се обадя.

Остави тази работа, поиска да каже Дарт. Но той кимна, пожелавайки си тайните да не излизат на бял свят и лицето никога да не се промени.

16.

— В ума ми не съществува никакъв въпрос за това дали килимът в кабинета на Пейн е бил чистен с прахосмукачка непосредствено преди самоубийството, но след като не съм детектив — поде саркастично Браг, — не виждам как това обстоятелство може да има значение за разследването.

Теди Браг изглеждаше днес по-добре, повече цвят имаше на лицето, а по-малко в очите. Издаваше миризма на цигари. Папката за самоубийството по време на празника на Вси светии на Харолд Пейн лежеше отворена на бюрото му. Малкият офис беше претрупан с книжа. Микроскоп, който му беше награда за постижения в съдебната медицина, събираше прах в ъгъла в компанията на буркан, който съдържаше един панкреас в прозрачна течност. Дарт никога не беше питал за този панкреас, но го беше виждал там години наред. От някакъв малък часовник радио се показваше светлинка, от което следваше, че е включен, но очевидно звукът му беше намален.

— Преди самоубийството? — попита Дарт любопитно.

— Решително до стрелбата, да. От повърхността на килима ние взехме кръв.

— Какъв е проблемът? — попита раздразнено Ковалски.

Браг отговори:

— Проблемът, детективе, е в това, кой е чистил този килим, кога и защо. Съпругата обясни, че през същия ден чистачката се е намирала там, но по причини, които ще обясня по-късно, това не ни върши работа.

— Тя е била там — съпругата — напомни Дарт, — преди нашето пристигане.

— Да, така че може да е излъгала.

Ковалски хвърли пронизващ поглед към Дарт. Може би, помисли Дарт, той също разбира, че това би могло да насочи нещата обратно към Зелър.

Браг предупреди:

— Ние знаем от следите от прахосмукачката — широчината на ивицата — че това не може да е нито една от машините в къщата. По-нататък ние проверихме торбичките на двете машини и сравнихме вълнените нишките в тях с подобните на цвят по килима и установихме две неща: първо, килимът е бил почистен, може би същия ден, и второ, някой друг, използвайки друга машина, е почистил килима след чистачката, но преди самоубийството.

— Металната прахосмукачка от горния етаж — продължи той, — както изглежда, стои на горния етаж и се използва за работа само там. — На Дарт той додаде: — Знаеш колко не обичам несъответствие като това. Знам, че това са дребни глупости, но те ме вбесяват.

Ковалски се оплака:

— Това няма значение. — И добави: — За мен. Влияе ли това по някакъв начин на твоето заключение?

— Роман, великите умове имат еднакви мисли — стрелна го Браг. — Зададох си същия въпрос: има ли значение нещо от това? Смъртта е от собствената му ръка, това е ясно — така да се каже — и убедително. Така че, защо трябва да се тревожим?

— Точно така.

— Но ние наистина се тревожим — противопостави се Браг. — Заради една мъничка подробност.

Ковалски сключи вежди.

— Каква е тя?

— Виж какво — каза Браг на Дарт, — тези портативни прахосмукачки с батерии не са много мощни. Те обират прах. О, отлични са за трохи, за разпиляна захар, но ако ги използваш за ориенталски вълнен килим като този, който намерихме в кабинета на Пейн, те не вършат задоволителна работа — поне не, ако се сравнят с нашата разновидност от двадесет ампера индустриална мощност. Това е същото като онези евтини телевизионни реклами по кабелната: минете с вашата прахосмукачка, а ние ще минем същото място с нашите и ще приберем голямо количество, което вашата е пропуснала. И точно това се е случило. — Той размени последователно погледи с двамата мъже — в очите на Браг Дарт забеляза сдържано, но силно вълнение. Тези, които се занимават с наука, също имат нужда от някакви удоволствия.

Тед Браг им направи знак да останат на местата си и отиде да търси нещо. Върна се малко след това с две торби от восъчна хартия. Той ги постави върху една осветена отдолу масичка, като помежду им сложи линийка. После внимателно отвори всяка от торбичките и извади съдържанието върху масичката с помощта на пластмасови пръчици. Действията му бяха много внимателни и предпазливи.

— Вляво е това, което взехме с прахосмукачка от кабинета. Това вдясно е от рогозката пред кухненската врата в гаража.

Като гледаше материалите пред себе си, Дарт започна да се ориентира в тях. Купчинката от кабинета включваше прах, трохи, косми и много влакна, главно вълнени, ако се съдеше по това, че бяха накъдрени. Рогозката в гаража беше насъбрала клечки, прах и нещо, което вероятно беше от мръсно маслено петно. Но и двете групи имаха нещо общо: малки елипсовидни зелени иглички.

— Борови? — попита Дарт.

— Видя ли? — Браг беше насърчен. — Казах ти, че е интересно.

— Наричаш това интересно? — предизвика го Ковалски.

— Не сме определили какво точно е — каза Браг. Вниманието му продължаваше да бъде изцяло насочено към Дарт. — Но както можеш да видиш, подобна растителност беше открита и по килима в кабинета, и на рогозката в гаража.

— Е, и какво? — проплака раздразнено Ковалски.

— По самата повърхност на рогозката — поясни Браг. — Определянето на нечии действия — това, което някой може да е направил или да не е направил — е отговорен момент, който важи и за двама ни — ти извличаш заключенията си от широк кръг улики и свидетели, а аз — от интерпретирането на физическите науки. Мога да ти съобщя няколко интересни факта, Роман, и може би ти ще можеш да ми ги разтълкуваш.

Ковалски приличаше на дете в училищния двор, което не иска да играе, той изкриви устните си и се огледа нервно, като търсеше място, където да изпуши една цигара.

— Този килим в кабинета е бил чистен — това не е нещо, което аз не мога да докажа, но съм убеден в този факт. Нашето изследване на машината, с която по-рано през деня е бил чистен килимът, не показа никакви такива органични вещества. И все пак последвалото наше почистване на същото място показа тази засега неидентифицирана органична материя, най-вероятно от някакви иглолистни дървета. Ние също събрахме известно количество фосфорни и азотни съединения — обикновена пръст, детективе. Подобна органична материя и почва бяха открити върху рогозката, което показва, че някой си е изтрил обувките, преди да влезе в къщата. Питах съпругата, не е тя. Малко неудобно е да се разпитва жертвата, но нямаше нищо по чехлите му, което да ни кара да мислим за подобна органична материя. Върнахме се до дома и изследвахме единадесет чифта ботуши и обувки: резултат отрицателен.

Ковалски го прекъсна нервно:

— И така, съпругата се е шибала с градинаря в кабинета на дядката и са преобърнали всичко. После са почистили, но не много добре. Може би дядката е разбрал и си е пробил капака с куршум.

Браг кимна в знак на съгласие:

— Би могло да е така, но градинарят е приготвил лехите за зимата преди три седмици и претърсването на помещенията не показа наличието на такава пръст. Лехите са били наторени обилно. Посипани са били с овесена слама. Във филтрите не се намери нищо. — Той се поколеба и добави: — Ето до какво се добрахме. — Той показа прозрачен пластмасов контейнер. Вътре имаше малки сини кристали. — Това съдържа сол и тор и се продава като размразител. Синьото се добавя за пазарни цели. Сместа разтопява леда, но не убива растенията, цветята или тревата. — Обобщи: — Три неща — игличките, пръстта и каменната сол. Това ще стигне, Айви, стига само да ми доведеш някой заподозрян.

Неизказаното съдържание на тези думи заинтересува Дарт повече от фактите: Тед Браг беше посветил необичайно много време за този случай, който иначе би минал за незначителен. Неговият малоброен съдебномедицински отдел беше оживено място; бързаха да приключат колкото може по-бързо с разследванията. Браг или неговата асистентка Саманта Ричардсън се бяха връщали към случая „Пейн“ вероятно повече от един път в търсене на улики. Това показваше на Дарт колко несигурен беше този човек с неговите разкрития.

Всичко, което Браг можеше да направи, беше да представи доказателствения материал с надеждата да заинтересува водещия детектив. В последна сметка това дали да продължи по този материал, беше работа на водещия детектив. Той ясно виждаше в Ковалски слабото звено на веригата.

— И така, какво точно казваш — попита риторично Ковалски и продължи като отговор: — Това, което казваш, е, че някой си е влязъл в къщата през заключен гараж и е свършил известна домакинска работа, преди да си отиде, след което нашият приятел Хари Пейн гръмва шапката си с деветмилиметров. Пропускам ли нещо дотук? — Той се обърна към Дарт: — Това ми прилича на купчинка прясна биволска тор — без да се обиждаш, Теди. Ти какво мислиш? — попита самоуверено Дарт.

Дарт се колебаеше.

Ковалски продължи:

— Да вървят по дяволите игличките и проклетата пръст. Винаги там, където е извършено престъпление, има боклуци, за които не може да се намери обяснение. Прав ли съм?

— Вероятно си прав — призна Дарт. — Какво ще правим с това? — попита той Браг.

— Какво ще правиш с това е твоя работа — напомни му Браг, явно силно разстроен. — Казвам ти само какво съм намерил.

— Ти какво би правил с това? — повтори Дарт.

Ковалски започна да поклаща тялото си нервно.

Браг мислеше върху зададения му въпрос, той потърси погледа на Ковалски, а след това на Дарт.

— Вероятно ще отида при някой ботаник. За идентификация на органичната материя. Това може или не може да ни каже нещо. И мисля, че ще пратя хора в къщата на Пейн, които да извършат допълнително изследване между входа от гаража към кухнята и вратата към кабинета.

— Но гаражът е бил заключен — протестира Ковалски.

— Не мога да оспоря това — съгласи се Браг, — но Айви ме попита какво бих направил и аз казвам, че бих направил точно това.

— Да, добре — проплака Ковалски. — А аз казвам, че трябва да се забрави това. Не заслужава внимание, момчета. Човекът изял един деветмилиметров и това е всичко. Ако искате да се занимавате с глупости, ваша работа. Аз ли? Аз си имам друга работа. — Ковалски отмести гъстата си черна коса от челото с месестата си ръка и приключи: — Довиждане.

Дарт забеляза, че преди да е излязъл от лабораторията, вече беше захапал цигарата.

Браг каза:

— Когато се случи нещо такова, знаеш кой бих искал да е все още тук.

— Да, знам. — Дарт почувства в стомаха си болка. „Знам, помисли той в себе си. И може би той е по-близо до тази работа, отколкото предполагаш.“

17.

Малката около два акра, покрита с трева площ, покрай западния бряг на Кънектикът Ривър технически представляваше част от крайречния парк, макар и не пряко свързана с него. Точно тази част се намираше под моста Чартър оук, сравнително нова структура, свързваща Хартфорд и Източен Хартфорд. Кафявата повърхност на реката отразяваше сивото небе и деликатните силуети на заспалите дървета, които очертаваха бреговете й. Прелитайки шумно, две гъски стигнаха до самия център на водния път. Студеният ноемврийски въздух беше причина Гини да бъде облечена със зимен вълнен пуловер и да се движи с вдигната яка. Тя носеше зелен шлифер, незакопчан до края, зелени боти с кожени връзки и чифт малки розови ръкавици. Зимната река беше по-спокойна, отколкото през пролетта или лятото, безмълвна, като че ли спеше в очакване на покривалото си от лед, което вече беше започнало да настъпва по краищата.

Дарт пое дълбоко въздух.

— Изглеждаш разтревожена. Какво не ти е наред? — Предполагаше, че я познава достатъчно добре, за да я пита това, въпреки че въпросът му говореше за интимност, с която тя точно в този ден не можеше да се съгласи.

— Нищо.

— Ако е нещо лично?

— Не е — пресече го тя рязко.

Той се чувстваше в значителна степен част от нея и затова не можеше да стои настрана от напрежението, което я беше обзело. То преминаваше в него и бавно стягаше гърлото му, като ограничаваше дишането му и увеличаваше пулса на сърцето му.

— Името на тази жена, което ти ми даде, Даниел Пейн — каза тя, говорейки за съпругата на покойния Харолд Пейн, — е в системата като жертва на домашен тормоз.

За Дарт това потвърждаваше, че съществува поне един достъпен за проверка начин, по който убиецът да идентифицира жертвите си — това не можеше да се обясни със съвпадение. Втората част от списъка на жертвите изглеждаше свързана с осъждани закононарушители. Той каза:

— Можеше да ми го кажеш по телефона.

— Работата е по-сериозна. По-сериозна, отколкото мислехме. По-объркваща.

Тя не обичаше да й вадят душата и затова той я изчака, но тревогата му пречеше да бъде спокоен.

Тя продължи:

— Твоите приятели Стейпълтън и Лорънс, и двамата неотдавна са сключили големи здравни застраховки. Двеста и петдесет доларови вноски. Този вид полици, които се свързват с много богати хора. И двамата в рамките на три месеца до самоубийствата им. И двамата преди това не са имали застраховки. Това, което ме порази, беше твоят приятел Харолд Пейн…

Престани да ги наричаш мои приятели, му се поиска да се оплаче.

— Той е имал полица, но тя е била при вноска хиляда. Точно преди три месеца той я променил на двеста и петдесет долара.

Дарт не знаеше как да се ориентира в тази информация. Мислейки на глас, той промърмори:

— И тримата самоубийци са имали нови или наскоро променени застраховки.

— Да.

— Което ги свързва.

— Абсолютно — съгласи се тя.

На Дарт му се струваше, че това е още един начин, по който един убиец би могъл да идентифицира жертвите си, а това на свой ред го безпокоеше, тъй като Гини беше проверявала същите база данни.

— Защо? — попита той, все още озадачен.

— Нямам представа. Но може да се допусне, че някой е купувал тези полици за тях и ако случаят е такъв, възможно е да успея да открия кой е той, като намеря достъп до сметките.

— Можеш ли да го направиш?

— Това са компютри, Дарт. Всичко може да се направи.

— Безопасно?

— Още лекции?

Тази забележка го ядоса и за момент той се почувства изкушен да й каже нещо, но се въздържа, като захапа устната си.

— Може би някоя от компаниите е провеждала някакъв вид маркетингова кампания.

— Като предлага застраховки за биячи на съпруги и осъждани сексуални насилници?

— Демографските данни са сходни — каза той, досещайки се веднага, че разточителният начин на живот на Пейн го отдалечава от Стейпълтън и Лорънс. — Не знам — отстъпи Дарт.

Тя му подаде голям плик:

— Жертви на домашно насилие, както са идентифицирани от застрахователите — Хартфорд, Източен Хартфорд, Западен Хартфорд. Списъкът е голям, Дарт, и вероятно много непълен. Може би ще трябва да пробваш с твоите файлове по сексуалните престъпления.

Чувство за вина във формата на изгаряща топлина се разля по гръбначния му стълб — знае ли тя за Аби? Хартфорд беше малък град и слуховете циркулираха свободно. Опитва ли тя да ми каже нещо?

— Добре — кимна, желаейки да си обясни нейния израз, като в същото време избягваше погледа й. Тя лесно проникваше в мислите му.

Но очите му все пак потърсиха нейните и той видя, че тя гледа над рамото му, не право в него, а изразът на лицето й издаваше загриженост и това го накара бързо да отклони погледа си.

В далечината от нивото на земята се издигаше тесен пешеходен мост, който стигаше до площадка, където завиваше и се издигаше чрез редица бетонни стъпала до пешеходния път на Чартър оук бридж. На площадката се виждаше силуетът на висок мъж.

Дарт бързо отклони погледа си встрани. Тази гледка учести пулса му. Той насочи вниманието си към Гини и промълви тихо:

— Там ли е още?

— Тръгва нагоре по стълбите.

Дарт погледна още веднъж и попита:

— Колко време беше там?

— Не знам — отговори тя, като гласът й отразяваше страха й.

— Откъде се появи?

— Не знам — изрече този път грубо.

Първата мисъл, която съблазни Дарт, беше да се обърне и да тръгне след мъжа, въпреки факта, че това можеше да бъде произволен пешеходец, който просто се е спрял, за да се порадва на гледката. Но не му се искаше да остави Гини сама на такова изолирано място, особено ако се имаше предвид това, че тя беше разкрила възможна конспирация със замесени три самоубийства.

— Слушай… — поде той.

— Тръгвай — подсказа тя.

— Сигурна ли си?

— Тръгвай! Аз съм наред.

Дарт побягна. До входа на пешеходната рампа имаше сто ярда. Той прекоси няколко островчета бурени и две павирани шосета, които виждаха много малко или почти никакъв трафик по това време на годината. Като достигна рампата, напрегна сили и се заизкачва бързо, поглеждайки към мястото, където бяха разговаряли с Гини. Гини с отметната назад глава и издигната брадичка го следеше напрегнато.

Дарт прелетя по бетонните стъпала, озова се на самия мост и се огледа и в двете посоки: първо вляво към наклонената арка на моста, после вдясно, към града, а след това към земята. Дишаше тежко, кръвта бучеше в ушите му. За кратко време на един завой вдясно забеляза кола. В усилие да събере мислите си той затвори очи, стремейки се да вреже тази картина в паметта си. Но също както колата, картината избяга, едно размазване, неподдаващо се на определение, което остави само цветен отпечатък върху вътрешната страна на клепачите му: синьо-сив.

Дарт успокои дишането си и се върна обратно по стъпалата, за да се присъедини към Гини, но тя и колата й бяха изчезнали, оставяйки Дарт с онзи цвят, запечатан в зрението му, който се задържаше, подобно на мига след проблясъка на фотографска светкавица: синьо-сив.

Той изключи всичко останало, освен този цвят, като го остави да плува в главата си и много бързо празнината беше запълнена от един глас. Това беше гласът на дванадесетгодишно черно момиче, гласът на Люилън Пейдж, който резонираше в кухнята на майка й, когато тя описваше пред лейтенант Аби Ланг колата, която беше видяла зад апартамента на Джералд Лорънс на Батълс стрийт през нощта на неговото самоубийство. „Синя, може би. Сива…“ — Думите й изплуваха в паметта му.

Убиецът? Дарт се чудеше, силно разгневен за това, че не беше видял достатъчно от колата, за да разбере марката, модела или годината.

18.

Застанал във вътрешността на разположена край пътя телефонна кабина и докато набираше номера, Уолтър Зелър изпитваше родителски гняв. Глупостта, мислеше си той, в подходящи ръце е форма на изкуство. Никога не беше имал деца, но отчаянието на един родител му беше достатъчно ясно.

Той мобилизира силите си, подготвяйки се за конфронтация, недоволен от това, че тя е необходима, разтревожен от степента на емоционална решимост, която се изискваше от него. Това беше като да се изстърже черната тиня от речното дъно, за да се разчисти път за преминаване по-нататък.

Покрай него профучаваха коли. Това място беше като хиляди други в Америка. Гигантски реклами от всякакъв вид, евтини трикове като огромни котви или щипци на рак, които се опитват да стигнат небето, подобно на църковна камбанария. Той се чувстваше далече от такива фанфари, беше като болен от тях, отвратен от алчността, от просташкото посегателство срещу естетиката и явния ненаситен апетит на публиката за неон, шаблонна архитектура и надписите, според които цените са занижени. Болен до смърт.

През всичките години на службата си той вярваше, че е прикривал добре сантименталността си. Единствено Лъки беше виждала тази страна на сержанта, който във всяко друго отношение беше известен като човек с желязна воля. И все пак набирането на този номер и очакването на гласа от другия край го изпълваше с такива емоции, плашеше го такова чувство за уязвимост, че го караха да изпитва едновременно облекчение и срам. Облекчение, защото това му напомняше за собствената му човечност. Срам, защото Уолтър Зелър стоеше високо над сантименталните спомени за миналото. Ръката му се поколеба преди последната цифра. Огромен камион профуча шумно, оставяйки зад себе си облак от прах и миризма от дизел и горяща гума. Зелър натисна бутона. По дяволите, помисли той.

— Дартели — отговори гласът.

Уолтър Зелър се колебаеше, чувстваше някаква бучка в гърлото си.

— Ало? Не мога да чуя.

Без въведение, Зелър попита:

— Защо действаш по лекия начин при наличието на труден?

— Серж?

Зелър забеляза учудването в гласа на Дарт, страха и загрижеността, това, че не беше загубена техниката на изкусно водените с десетилетия разпити.

— Самоубийства ли са, Айви?

Тишина, като че дишането на младия мъж беше спряло.

— Отговори ми! — През цялото време трябваше да се поддържа инициативата.

— Не.

— Разбира се, че не. Добре. Много добре.

— Опитвам се да…

— Не се опитвай — действай! — каза той, прекъсвайки го умишлено, за да не му даде възможност да завърши дори една мисъл, карайки го да губи равновесие и да се чувства неуверено. Трябваше да се поддържа контрол. — Посегнали са на живота си, но не са самоубийци, Айви. Разбираш ли?

— Не.

— Гледай да не бъдеш отведен в грешна посока от застрахователните данни, за бога! Какво, по дяволите, може да се постигне с тях?

— Ти ли беше на моста?

Разочарован от това, че беше дал възможност на другия да каже до края едно изречение, Зелър навърза поредица от мисли и им даде глас на един дъх.

— Аз съм твоят шибан ангел пазител, Айви. Бдя над теб, за да не кривнеш и, повярвай ми, това ми отнема много време. Какво е станало с теб? Направил си голяма плетеница от нещо толкова просто. Прекомерно мислене — каза той, оплаквайки се, както беше правил много пъти навремето. — Създаваш проблеми, вместо да ги решаваш. Губиш следата на основните неща. Нищо ли не си успял да запазиш? За да може да се стигне до осъждане, детективът трябва сам да свърже всички точки. Тоест, освен ако доносникът не пожелае да застане на свидетелската скамейка, и аз мога да ти кажа още сега, че това не е пътят, по който вървим — ти и аз. Основните неща, по дяволите. Нищо ли не си запазил? По дяволите! Ако самоубийствата не са самоубийства и ако, от друга страна, тези хора са се самоубили, тогава какво става тук? Ориентирай се, Айви. Не се обърквай. Какво ще кажеш за кръвта им, Айви? Основните неща! Понякога врагът е на една крачка. — Той тръшна слушалката, ръката му все още трепереше, макар и не от студа.

Нещата никога не се развиваха така, както са били запланувани, и хората биваха непредсказуеми като времето. Уолтър Зелър изпита нужда да хване хлапака за раменете и да го разтърси здраво, така че да му внуши малко разум — да го изправи. Той стоеше в телефонната кабина загледан в треперещите си ръце и се чудеше какво става с него. Как можеше да позволи на хлапака да подхожда към него по този начин? Как се замеси в това, на първо място? Ковалски беше този, когото беше набелязал — тъп като пън и все пак достатъчно умен, за да не буди спящото куче. Истината щеше да излезе наяве достатъчно скоро, съвсем от само себе си.

Джо Дартели, гордостта и радостта на неговата полицейска кариера, беше нещо съвършено друго. Дартели с неговото образование и селски усет за това, къде може да се крие плъхът, само създаваше неприятности.

Ще го пъхна в болницата, ако ми се наложи, помисли Зелър, точно както се опитват да постъпят с мен.

Той погледна нервно към улицата нащрек за познатата тойота, за грубото, приведено зад волана лице — наемника, когото винаги беше изпреварвал и надхитрял.

Поглеждайки още веднъж, той се зарадва, че ръцете му бяха престанали да треперят. Отново се владееше, а за Зелър контролът над себе си и нещата беше всичко.

19.

Дарт беше наполовина театрален критик, наполовина играещ треньор. Работата му се състоеше в това да накара тази жена да му каже това, което тя не искаше да му каже. Всеки разпит се свеждаше до едно нещо: игра на аз на тебе, ти на мене, на трикове, опит някой да бъде заставен да каже нещо, което няма намерение да каже. Всеки следовател, който си заслужава хляба, знаеше, че всеки крие тайни. Изкуството се състоеше в това да се намери начин тези тайни да се изкарат на бял свят.

Стаите за разпити на отдела за престъпления срещу личността представляваха две малки непривлекателни кутийки, всяка от които съдържаше евтина маса и два метални стола. Дарт издърпа вътре един трети стол и затвори вратата, като добре съзнаваше въздействието на една такава строга обстановка. Разпитът предлагаше само една-единствена врата. Тази врата водеше или до затвора, или до свободата, според това, как критиците оценяваха спектакъла.

Около очите на Даниел Пейн, съпругата на самоубиеца от празника на Вси светии, се забелязваше изкуствен израз на изненада, което можеше да се обясни само като последица от козметична операция. Кожата й беше безупречно гладка, устните чувствено червени, а останалото от нея би могло да послужи като модел за Венерата на Томи Темпълтън, красавица с епични пропорции, с бюст, който би трябвало да изпълни нейния хирург с гордост, побран в пуловер с поло яка, който подчертаваше отсъствието на всякакви видими средства за поддържане и предизвикваше всички правила на гравитацията и възрастта. Това, че беше омъжена за известен порнограф, можеше лесно да се определи от лошия й вкус по отношение на дрехите, платинената коса, дъвката, която движеше между предните си зъби, и едно усилено усещане за сексуална готовност, което се предаваше от това, че тя многократно забиваше ръка между бедрата си и я издърпваше бавно, и една необходимост да движи неспокойно горната част на тялото си, да разлюлява гърдите си и да извива тънката си талия, като че ли я сърбеше някъде и й беше необходимо да се почеше. Да се почеше здраво, както личеше по всичко.

Адвокатът вдясно от нея и отляво на Дарт беше задник, златоуст, с шестстотин хиляди долара годишен доход и се наричаше Гамбели. Самото му присъствие предупреждаваше Дарт, че не трябва да се надява на много.

След формалните встъпления заради магнетофона той помоли жената да си припомни какво е правила в нощта на самоубийството на съпруга й — самоубийство, което според Дарт беше убийство, но за което липсваха улики, за да бъде разследвано като такова. През цялото време, докато слушаше разказа й, Дарт забелязваше в нея подчертана нервност, от която разбираше, че лъже. Съществуваха два различни вида напрежение, които излизаха на повърхността по време на разпит — при единия разпитваният се чувстваше неудобно поради това, че се намира в компанията на ченге, а при втория разпитваният имаше нещо, което трябваше да скрие. Даниел Пейн без съмнение попадаше във втората категория.

— Как бихте описала отношенията си с вашия съпруг, госпожо Пейн?

— Моите отношения? — попита тя, поглеждайки адвоката си, който й отговори с едва забележимо кимване.

— Топли и нежни? — опита се да подскаже Дарт. — Бурни… приятелски?

— Мисля, че се разбирахме много добре.

— Много добре? — попита Дарт. — Нежни? Романтични? Дистанцирани? Хладни?

— Беше ни приятно заедно. Хари си имаше своята работа, своите занимания, аз също. Мисля, че отношенията ни бяха много добри.

— Никога не се е държал грубо с вас — каза Дарт, с което явно я накара да се почувства неудобно.

— Грубо? — ахна тя, изчервявайки се.

— Физически агресивен — поясни Дарт.

Гамбели подръпна края на ръкава си и каза:

— Към какво се стремиш с това, Дартели?

Даниел Пейн се изви на стола си, цялата й сексуалност изчезна. Лицето й се сгърчи в един възел от безпокойство.

— Ситуациите на тормоз са нещо много неприятно за жертвата на този тормоз. — „Длъжен съм да знам това“, каза си той, мислейки си за майка си алкохоличка и за това как се беше скрил в сушилнята.

— Какво значи това? — попита Гамбели.

— Госпожо Пейн — обърна се към нея Дарт, като полагаше всички усилия да игнорира адвоката, — бил ли е някога вашият съпруг физически груб към вас?

— Дали понякога се е държал грубо? Да, разбира се — призна тя. — Сега той е мъртъв. Какво значение има това за вас? Не беше ангел. И какво? Покажете ми някой мъж, който е.

— И вие се примирихте с това негово поведение — попита или констатира Дарт. — Търпяхте го. Издържахте го.

Тя вдигна рамене.

— Живеем на хубаво място. Аз карам мерцедес. Някога карал ли сте мерцедес? — Погледът й изследваше Дарт, като че ли за да внуши, че това има много голямо значение. Дарт поклати глава отрицателно. Тя додаде: — Хубава кола. Действително много хубава, мерцедес.

— Не е ли вярно — попита я Дарт, — че най-малко шест пъти сте посещавала спешен кабинет във връзка с контузии, резултат от спречквания с покойния ви съпруг, че в два случая сте телефонирала на 911 с молба за помощ от полицията?

Тя отвърна с кротък глас:

— Всичко това беше грешка.

— Той е мъртъв — напомни й Дарт. — Няма защо да се страхувате от него. Няма защо да ме лъжете.

Тя погледна встрани. Адвокатът й й каза, че не е длъжна да отговаря на всички въпроси. Очите й плувнаха в сълзи, тя махна с ръка.

Дарт я почака да се успокои. За този свой най-важен въпрос му беше необходимо да оцени реакциите й с голямо внимание. Огледа я и попита:

— Предлагал ли ви е някой помощ срещу съпруга ви?

Нейният израз го разочарова, тя като че ли не разбра внушението, към което се стремеше Дарт, но същото съвсем не можеше да се каже за адвоката й.

— Искам да не отговаряш на това — подсказа бързо той на клиентката си.

Но Даниел Пейн вече беше готова с отговор в главата си и го каза:

— Ходеха при него, не при мен. Това беше негов проблем, а не мой. Аз не можех да направя нищо.

За първи път Дарт и Гамбели се спогледаха, като никой от двамата не беше в състояние да сдържи учудването си от нейния отговор. Погледът на Дарт каза строго: нека натисна тук. Погледът на Гамбели изразяваше силно безпокойство.

Адвокатът я предупреди:

— Даниел, моля те!

Но тя трябваше да протестира.

— Не ми е казвал нищо повече от това — само, че те можели да му помогнат и че той е имал намерение да опита. — На Дарт тя каза: — Хари ме обичаше много. Не искаше да бъде подъл. Наистина. Той не искаше да ме наранява.

— Те? — попита Дарт, като съзнаваше отлично, че адвокатът ще се намеси, което и стана. Но Даниел Пейн изглежда се беше разгорещила.

— Какво го засяга това, което говоря? Той е мъртъв завинаги. Какво значение има за него това?

Възползвайки се бързо от това, Дарт попита:

— Кой предложи помощ на съпруга ви, госпожо Пейн? Какво имате предвид, казвайки това?

Дарт беше очаквал тъкмо обратното — че Уолтър Зелър се беше направил достъпен за наемане от страна на жени, които искаха да се отърват от грубите си агресивни мъже, че е създал професия, опирайки се на опита си от годините, прекарани в разследване на убийства. Една пострадала съпруга или любовница, или майката на пострадало дете винаги ще има повече от достатъчна мотивация да види сексуалния насилник убит. С едно грижливо манипулирано самоубийство ще се приключи бързо. Зелър би могъл да задоволи собствената си страст и да си вади хляба, убеждавайки при това самия себе си, че прави услуга на света. Това се вписваше във властната личност на Зелър и разочарованието му от правосъдната система, която беше напуснал. Но Даниел Пейн рушеше напълно теорията му: споменаването на трети фактор и че този трети фактор лично се представя на Пейн не се вписваше в нито една от първоначалните идеи на Дарт.

— Не знам — отговори тя и той се довери на объркаността в очите й. — Хари каза, че не може да ми каже, но че нещата ще се подобрят, че той ще стане по-добър и че аз само трябва да имам доверие на него и на докторите.

Гамбели въздъхна много дълбоко и отсече:

— Достатъчно! — опитвайки се да затвори устата на клиентката си. На Дарт подхвърли: — Бих искал да говоря с нея насаме, детективе. Ако имаш намерение да продължаваш още по тази тема, трябва по-напред да говоря с нея.

— Доктори? — попита Дарт жената.

— Не отговаряй на това, Даниел — предупреди Гамбели и този път клиентката се подчини. Тя кимна и провеси глава. Беше гримирана с небесносин грим около очите и черна очна линия.

Жената каза тихо:

— Няма какво да кажа. Не знам нищо повече.

Гамбели поклати глава с отвращение и плесна краката си с отворени длани.

— Доктори — повтори Дарт и прозвуча като човек, който мисли на глас.

— Никога не съм се срещала с тях — отрони тя. — Но Хари се държеше по-добре с мен, беше по-мил и аз нямах оплаквания.

Една мисъл осени Дарт.

— Вашият съпруг помоли ли ви да напуснете къщата онази вечер?

— Няма такова нещо — отговори тя остро.

— Беше празникът на Вси светии — контрира Дарт. — Не поиска ли да си бъдете вкъщи, за да участвате в раздаването на сладкиши?

Тя отново провеси глава.

— Хората наоколо не са приятелски настроени — каза глухо.

Най-малкото към осъдени порнографи, помисли Дарт, на когото беше ясно, че двамата Пейн сигурно са били отбягвани след неговия арест.

— Той не е имал запланувана среща?

Гамбели не се противопостави на този въпрос.

— Не. Не ми е казвал такова нещо.

Като се ръководеше от бележките си, той я разпита за чистачката и тя потвърди, че къщата е била чистена същата сутрин. Също така тя потвърди, че в къщата няма малки портативни прахосмукачки.

— А кой има достъп до гаража ви? Той се управлява чрез дистанционен контрол, така ли е?

— Дистанционка, да. И двамата имаме дистанционки в колите си.

— И вие използвахте вашата при завръщането си? — попита Дарт.

Тя кимна.

Той продължи:

— И вратата на гаража по това време беше затворена?

— Да, разбира се. Какво означава това с вратата на гаража?

Дарт вярваше, че материалите на Браг — боровите иглички, каменната сол и пръстта, намерени в гаража и в кабинета — говорят за това, че убиецът на Пейн е влязъл през гаража. След като вече е в гаража, кухненската врата е отключена и ще му даде възможност да излезе незабелязан. Достъпът до гаража можеше да се осъществи само с уред за автоматично отваряне на врати, единият от които беше у Даниел Пейн. Тази комбинация от факти му беше дала възможност да допусне, че тя е програмирала самоубийството на мъжа си, предоставяйки дистанционното управление на нает от нея убиец.

— И никой от бизнеспартньорите на съпруга ви няма как да отвори вратата на гаража към вашата къща?

— Разбира се, че не!

— Чистачката?

— Не.

— А сигналната ви система. Беше ли включена?

— Хари обичаше да я държи включена, когато сме вкъщи. Не обичаше изненадващите посещения. — Тя се изчерви и отклони погледа си. Това, което не е обичал, са били посещенията на полицията. — Но заради празника на Вси светии сигурно трябва да е била изключена. Поне така мисля.

Дарт хвърли най-голямата бомба от арсенала си, надявайки се на пряко попадение. Това беше свързано с телефонен разговор, който той беше провел по-рано през деня.

— Не сте била с вашите приятели семейство Фалоуфийлд онази вечер, госпожо Пейн, както твърдите във вашето изявление под клетва. — Дарт погледна Гамбели, знаейки, че ако не клиентката, то адвокатът ще разбере нейната уязвимост. — Направихме справка с Фалоуфийлд. Видяла сте ги само за едно питие вечерта.

Жената погледна адвоката си.

— Не искам да отправям обвинения за лъжесвидетелство — продължи той, подчертавайки силно думата и представяйки я като сериозна възможност. — И нямам желание да ви създам неприятности с разпити и обвинения по това или други по-сериозни престъпления. Но държа да получа някои отговори, и така, оставям на вас — на вас двама ви — да решите как ще процедираме от сега нататък.

Уплашеният й поглед се обърна с молба към Гамбели. Адвокатът потърси и откри подписаното от жената изявление и го прочете. После каза:

— Съветвам те да отговаряш на въпросите на детектива, Даниел. При съществуващите обстоятелства според мен това е в интерес на всички. — Той отправи към Дарт поглед, примесен с гняв и уважение и като че ли за първи път беше изцяло включен в играта.

— Къде бяхте през онази нощ, госпожо Пейн?

Въпреки всичките й четиридесет и нещо години, когато отново си послужи с очите си, тя заприлича повече на дете. Гамбели просто й отвърна със строг поглед. Тя призна на детектива:

— С приятел.

— Приятел?

— В легло, добре ли е така? Бях в легло с приятел.

— Имахте любовна връзка — уточни той.

— Не, по дяволите — отговори тя ядосано. — Шибахме се като разпрани, добре ли е така? Искате ли подробностите?

— Искам името му. Трябва ми точното време.

Тя попита адвоката си:

— Трябва ли да му кажа?

Гамбели кимна.

Тя съобщи желаните от Дарт подробности и додаде:

— Доволен ли сте? — Беше необходим телефонен разговор за проверка, но той подозираше, че тя говори истината.

— Докторите — върна се назад Дарт. — Трябва ми всичко, абсолютно всичко, което можете да ми съобщите.

— Нищо не знам, казвам ви! Само това, че Хари каза, че някои доктори щели да му помогнат да стане по-добър — за това, че ме биеше — и че не трябваше да казвам на никого.

— Срещал ли се е той с тези доктори? — попита Дарт.

— Не знам. Трябва да се е срещал.

— Вземаше ли лекарства?

— Инжекции — каза тя, докосвайки собствената си ръка. — Знам това, понеже видях ръката му една вечер и той каза, че това е част от лечението, което ще го направи по-добър.

— Инжекции — повтори Дарт, записвайки в бележника си. — Това са били думите му „ще го направи по-добър“ — настоя за уточняване Дарт.

— Точно така.

— И според вас това е означавало какво?

— По-добър… нали разбирате… по-малко удари… по-малко грубости. Не че имам нещо против малко грубост, нали разбирате — така на шега, но Хари понякога изпадаше в състояния, които продължаваха дълго. И вината не беше моя, разбирате — той ми го казваше. Не бях виновна аз. Само това, че съм жена. Все едно, че имаше нещо химическо в него. Като лошо семе. Както във филма, където онзи там се превръща в луд доктор и убива хора, нали? Нещо такова.

— Никога не се срещнахте с тези доктори?

— Не.

— Говорила ли сте с тях по телефона?

— Не, доколкото си спомням.

— И той получаваше тези инжекции…?

— На всеки две седмици горе-долу. Така ми се струва. Може би е взел четири или пет.

— Съпругът ви е променил медицинската си осигуровка — каза Дарт. — Спомняте ли си това?

— Не знам нищо, кълна се.

— Датата на тази промяна изглежда съвпада с лечението му.

— Не ми е казвал нищо за каквото и да е, свързано с пари. Това беше неговата част. Моята част… — Тя се поколеба за момент и обяви: — Моята част беше спалнята. — Погледът й се заби в Дарт, той представляваше огън от свирепа напрегнатост и презрение. Беше я унижил с въпросите си.

— Ако стане така, че докторите се свържат с вас…

— Няма да се свържат.

— Но, ако все пак ви потърсят…

— Ще ви се обадя — довърши тя, — бъдете сигурен. Няма начин. Хари е мъртъв. Оставете го на спокойствие. Те се опитваха да му помогнат. Може би ще помогнат на някой друг.

В мозъка на Дарт прозвуча тревога. Зелър беше превърнал всичко това в ребус — хора посягат на живота си, но не извършват самоубийство. Злоупотреба с наркотик, помисли си той: Морски свинчета. Опитни животни.

Както Зелър беше предупредил: ключът трябва да се търси в кръвта на жертвите.

20.

— Джо, още един — съобщи Аби шепнешком, издърпвайки един стол до бюрото му. Тя ухаеше на разцъфнал люляк, бузите й бяха зачервени, а русата й коса се нуждаеше от гребен.

Вниманието на Дарт беше насочено другаде. Току-що беше затворил телефона след разговор най-напред с Теди Браг, а след това с патолога доктор Виктор Рей, като беше поискал резултатите от кръвната токсикология на Харолд Пейн. Обсъжданията се бяха насочили в непозната територия, докато Дарт установяваше какво може и какво не може да се открие с такива тестове и най-накрая убеди доктор Рей да поиска пълно изследване, тъй като, и това беше типично, кръвната токсикология проверяваше само по-обикновените наркотици и алкохолни нива, а стиснатият Теди Браг не беше поискал да отпусне фондовете, необходими за такова тестуване, без някои дяволски добри основания, които Дарт не беше в състояние да представи.

Аби постави на бюрото пред Дарт компютърна разпечатка, един-единствен ред, подчертан с яркожълто. Когато прочете името, тялото му реагира така, сякаш беше взел таблетка ниацин — във всяка пора пламна огън. Кръвното му налягане се повиши толкова бързо, че почти не чу шепота й.

— Това е от нашите папки — каза тя, имайки предвид отдела за сексуални престъпления. — А това — подчерта тя — е от отдела за престъпления срещу личността. — Още един подчертан с жълто ред беше със същото име.

Той направи усилие да поеме въздух. Също като давещ се човек, който се опитва да дойде на себе си.

— Самоубиец, Джо, и предполагаем сексуален насилник. Доколкото мога да кажа, двете никога не са били свързвани — каза тя развълнувано, — което аз мога да обясня. Ние не разкриваме идентичността на предполагаемите насилници поради загубения процес за клевета в Ню Хейвън. Само арести и присъди. Този човек не беше арестуван — не разполагахме с достатъчно доказателства. — Тя спря за момент и после каза: — Познато ли ти е името, Джо? Спомняш ли си този случай? Помисли какво щяха да направят вестниците, ако им бяхме показали това — изгледа го тя, потупвайки папката. — Можеш ли да повярваш? — Почака, като беше сигурна, че той ще си спомни за името. И въпреки че това беше така, той все пак не каза нищо. Не знаеше какво да каже. Отчасти защото се чувстваше в състояние на физически шок. Тя изтълкува погрешно колебанието му. — Това е Ледения човек, Джо! Хайде! Ледения човек! И той е излетял по същия начин през прозореца, както и Стейпълтън. Какво е това? Съвпадение? Стейпълтън не беше първият. — От решителна важност при работа с поредица от престъпления беше да се разбере кой е първият в тази поредица. Аби, която също както Дарт вярваше, че имат работа с поредица, гореше от ентусиазъм поради откритието си. — Разбираш ли ме?

— Аз не бях водещият детектив, а вторият по случая с Ледения човек — информира я той. Буца задавяше гърлото му, болезнена буца. В този момент му беше ясно, че нямаше накъде да избяга, че можеше само да се крие. Нещата, за които се вярва, че са мъртви и погребани, неизбежно се връщат или символично, или буквално излизат от гроба си. Той не виждаше как може да й каже, да я помоли да върне папките и да забрави.

Ледения човек беше изпълзял обратно навън от гроба си. Част от Дартели наистина почувства облекчение, останалото беше в състояние на пълна паника.

— Ковалски беше водещият детектив — обясни той. — Аз бях вторият.

— Като стана дума за съвпадения — усмихна се тя, снишавайки гласа си, — Теди ще ни намери доказателства.

— Какво? — попита Дарт изненадан.

— Да, не е ли прекрасно? — каза тя, погрешно приемайки реакцията му като израз на ентусиазъм. — Той се съгласи да поговори с Ранкин и Хейт, след като обядват — да види дали можем да направим някакви сравнения със Стейпълтън и другите.

Триизмерният анимиран софтуер вече беше направил точно такава връзка — нищо чудно, че Браг се беше поддал на изкушението да изрови възможни връзки.

Дарт почувства, че не му достига въздух. Обливаха го ту горещи, ту студени вълни. Виеше му се свят. „Запази спокойствие“, напомни си той.

— Какво има, Джо? — попита тя предпазливо. — Мислех си, че ще се зарадваш. Връзката е очевидна.

Дарт се чувстваше като парализиран, беше като вцепенен — положението му беше критично. Той чу стъпките й, когато тя слизаше по стълбите и шумоленето на роклята й. Вдигна очи, но само за да види Аби.

Преценяваше козовете, с които разполагаше.

Тя постави нежно ръка на рамото му и това разсече възела. Той вдигна енергично глава към нея и я накара да трепне.

— Какво ще кажеш за една разходка?

Грижа прогони вълнението от лицето й. Тя избута стола си назад и се изправи.

Върху града се беше спуснал жесток студ в очакване на зимата, до която имаше все още повече от месец. Те вървяха към една пътека, която водеше надолу към реката. Минаха покрай няколко пушачи, а след това се озоваха сами в гората.

Той не знаеше как и откъде да започне.

— Аз бях вторият по случая с Ледения човек — повтори той. — Първият беше Ковалски, но той не струва нищо и всички знаеха това. Не искаха да възложат тази работа на Зелър, защото не бяха минали и няколко месеца, откакто беше загубил Лъки, и не беше същият. Но все пак се съветвах с него, защото тогава, както и сега, нямаше по-добър от него.

— Да, помня много от това — отрони тя тъжно. — Аз участвах пряко, защото това беше Азиатския удушвач, поради връзката със сексуалните престъпления, въпреки че тогава още работех в отдела за престъпления срещу личността.

— И така — продължи той, — въпреки че чисто технически бях номер две, случаят приключи в много отношения като мой.

— Нищо ново за разследване на Ковалски.

Те спряха, тя се облегна на дънера на едно дърво, а Дарт седна на забит в земята камък. Но той не се чувстваше свързан със земята, струваше му се, че плава. Продължи:

— Бил е намерен гол и замръзнал, както ще си спомниш, главата му смачкана от скока, никакви документи за самоличност. Натискът да се ликвидира случаят стана доста силен. Медийно блато. Общинските власти в ужас. Притиснаха Ковалски като тон тухли. Аз до голяма степен останах невредим. Продължих да се консултирам със Зелър. По това време той пиеше доста много и беше почнал да губи форма. Обичах го като баща — изповяда се Дарт, гърлото му беше стегнато. — Беше ми мъчно да го виждам такъв.

— Сигурна съм. — Тя го погледна продължително. — За всеки е трудно, Джо.

— В края на краищата Ковалски попадна на горещия стол, но поради връзките си получи добра протекция. Прекарваше повечето от времето си да защитава разследване, което в основата си не беше стигнало доникъде.

— Ако това представлява някаква утеха, Джо — каза тя, като продължаваше да го разбира погрешно, — сигурна съм, че при съществуващите обстоятелства ти си свършил работата си отлично.

— Аз? Не. Зелър беше този, който направи пробива.

— В смисъл? — Тя имаше този характерен за нея угрижен вид, който той познаваше много добре — сключени вежди, издадени напред устни, снишена брадичка. Ако беше чела тези папки, значи знаеше, че случаят никога не е бил пробит, а беше оформен просто като скачане.

— Зелър беше този, който го идентифицира. Той е скочил от един прозорец в нощта на онази страхотна виелица. Ударил се е силно и или е паднал, или се е търкулнал на улицата. Покрит от падащия сняг, той бил ударен от снегорин и избутан на три пресечки разстояние, където е останал под преспа три седмици. Когато най-после снегът се е разтопил, ние получихме в ръцете си Ледения човек.

Той се изправи, тя го последва и двамата заедно продължиха да навлизат в гората. Сиви и кафяви дънери, листа, които се мачкаха под краката им. Той не знаеше колко да й каже, но започваше да разбира, че всичко щеше да излезе наяве, че тайните принадлежат на миналото. „Ако не друго, помисли той, това е генерална репетиция за освобождаването ми от работа.“

— Най-напред Зелър откри апартамента. — „Това трябваше да предизвика развяването на червен флаг“, помисли той. — Той не искаше да изглежда, че работи на територията на Ковалски и затова предаде информацията чрез мен — насочвайки ме, без в действителност да ми каже каквото и да е. — „Сега прави същото нещо, отново“, осъзна той.

— Той беше най-добрият — въздъхна тя с възхищение.

— Може би прекалено добър — добави Дарт, като с думите си, съдейки по нейния израз, я обърка. — Той ме учеше — набиваше ми го в главата е по-точно — винаги да се връщам на сцената на произшествието, не само веднъж, но няколко пъти, за да мога да я видя всеки път по различен начин. И точно това направих. — Спря. Това беше опасната територия и въпреки че беше решен да й каже всичко, почувства, че все пак нещо задържа, и се намрази за това. Това беше гласът на дявола, осъзна той — все още търсейки изход, все още вярвайки, че тайната му може да бъде погребана.

— Ще ми обясниш ли? — попита тя. Загърна се с палтото си, за да се защити от студа. Приседна на един дънер и Дарт се настани до нея.

Той кимна и преглътна, устата и гърлото му бяха съвсем пресъхнали, и каза:

— Причината не беше в моите повтарящи се посещения, а в рапорта на Теди Браг и последвалия го оглед на апартамента на Ледения човек. Там имаше макара с конопено въже. Беше описано като петдесет фута и с дебелина три осми инча. Човешкият ум прави понякога странни неща. Кой знае къде е бил умът ми или какви са били намеренията му, но това конопено въже скочи срещу мен и се обви около врата ми като примка. — Отново направи опит да преглътне. Отново гърлото му се сви. — Лъки Зелър е била намерена завързана с такова въже.

Аби с присвити очи се олюля напред нервно, ръцете й бяха между коленете, стиснати като в менгеме.

Дарт каза:

— Аз имах достъп до другите доклади относно Азиатския удушвач — Лъки не беше единствената жертва. И трите жертви са били вързани с конопено въже. Бях много горд със себе си и не се задълбах много. Описах всичко и го включих в папката. Поисках Теди Браг да вземе макарата от апартамента.

— О, боже — въздъхна тя, разбирайки ясно накъде отива Дарт.

— Не дълго след това започнах да мисля това, което ти мислиш сега и то ме ужаси. — Той се поколеба и продължи: — Откраднах две парчета от въжето от вещевия склад — едното от това, с което е била вързана Лъки Зелър, другото от макарата. Измамих Теди и дадох мострите на лабораторията, като успях така да взема рапорта, че никой, освен мен не можа да го види. Беше ясно, че двете парчета имат един и същ производител — и много вероятно да са от една и съща макара.

— О, боже!

— Зелър по някакъв начин се е добрал до убиеца на жена си — Азиатския удушвач — и според мен вероятно му е смачкал черепа и след това го е хвърлил от прозореца, за да прикрие станалото. — Той вдигна погледа си към оголените клони и сивото небе — всичко изглеждаше толкова мъртво. — Трябваше да се прикрия, защото лабораторията на Държавната полиция щеше да разгледа подробно свършената работа в техния месечен отчет и Теди Браг, какъвто е подробен и старателен, щеше да разбере. Ето защо, както следва, сложих рапорта в папката на Ледения човек, в случай, че той провери — беше си точно на мястото.

— О, по дяволите! — успя да възкликне тя.

„Същински скаут“, каза си той с укор, като вдигна ръка, за да я прекъсне.

— Трябваше да размисля. Азиатския удушвач беше мъртъв. Мъж, който измъчваше и обезобразяваше жени. Никаква загуба за обществото. Никакви повече страхове поради опасността, която той представляваше. И трябваше да помисля: Какво има толкова нередно тук? Ако бях прав, Зелър беше изравнил везните, беше направил на всички ни услуга и може би беше намерил начин да живее със загубата на жена си. Вече не пиеше. Изглеждаше по-добре, даже споменаваше за преподаване в университета. — Продължи: — Но аз бях оставил твърде много улики. Трябваше да ги представя на вниманието на Ковалски — на Хейт и Ранкин — или да махна с ръка. Да ги оставя където са — разделени между вещевия склад и стаята с папките.

Тя побледня забележимо.

Той заяви твърдо:

— Уликите бяха напълно косвени. Знаех много добре, че това не е елементарен случай. Не бихме постигнали присъда — не, ако Уолтър Зелър е фактически убиецът, той не би оставил такава следа…

— О, по дяволите — каза тя, разбирайки какво е направила, като беше привлякла вниманието на Хейт към папките за Ледения човек.

Сега Дарт се чувстваше решен да каже всичко. В известен смисъл това му харесваше.

— Но аз действително представих на Зелър уликите, с които разполагах. Казах му каквото знам и какво мисля, че трябва да се направи. Около десет минути той не каза нищо. После ме погледна и ми каза, че е време да се оттегли. Не му личеше разкаяние, нито вина. Но в очите му имаше омраза — искаше да остане в отдела и знаеше, че аз бях сложил точка на това.

Тя се приближи бързо до него и го прегърна, и той почувства топлината й през палтото си.

— Аз разрових всичко отново.

— Мисля, че така е по-добре. Това нещо ме съсипа. А сега Стейпълтън, и Лорънс, и Пейн — всички са твърде свързани с Ледения човек.

— О, по дяволите — ахна тя.

— Той е, Аби. Може би няма да го докажа никога — не знам как го прави — но го знам в сърцето си и това означава, че съм отговорен за всички тези смъртни случаи. Необходимо ли е да се говори за мотивация за разкриване на случая?

Тя се облегна назад и го погледна в очите.

— Те са тиня, Джо. Всеки един от тях, нищо повече от тиня. Повярвай ми. Това не е голяма загуба.

— Да погледна въпроса откъм другата страна? — каза той с отвращение. — Не мислиш, че съм обмислял това? Правосъдие, осъществено от един човек? От едно ченге? Гръмваш някого на улицата и така става по-лесно за всички? Опитай се да разбереш. Това не е нещо, с което можеш да живееш и да продължаваш да се явяваш на работа.

— Глупости — прекъсна го тя. — Ти не знаеш дали си прав. Не можеш да го докажеш — ти самият го каза. Трябва да намериш Зелър, да събереш още доказателства.

„Да поемеш контрол“, изпита желание да прибави Дарт.

— Хейт ще те разкъса на парчета. Ще бъдеш отстранен, разследван — и никога няма да разкриеш истината — добави тя. — Мислиш ли, че Ковалски ще я разкрие? — Тя погледна часовника си. — Още има време.

— За какво? Да напусна страната? — пошегува се той.

— Да вземеш папките за Ледения човек и доказателствения материал и да се погрижиш да изчезнат.

— Не говориш сериозно — изуми се Дарт.

— Аз те въвлякох в тази работа.

— Аби…

— Сериозно говоря — настоя тя. — И, по дяволите, ще ми е нужна твоята помощ.

21.

Срещата се състоя на една мръсна затворена улица, наречена люлката, която водеше към едно старо дърво, надвесено над реката, което през лятото се използваше за люлеене и скачане във водата. През ноември беше сигурно, че мястото ще е пусто.

Дарт помнеше това място от новобранската си година, когато люлката беше един от неговите участъци. Беше попаднал на група състуденти и почти ги беше изплашил до смърт.

За да стигне до люлката, той тръгна с колата си към Източен Хартфорд, като прекоси Чартър оук бридж и пое на север до черния път, който водеше стръмно надолу към реката, и взе остър завой, преди да навлезе в паркинга с форма на луковица, който беше осеян с кутии за бира. Заключи волвото и взе със себе си Мак за кратка разходка, като се движеше бавно, така че да не претоварва артритните кости на старото куче. Когато Дарт се спря, опивайки се от гледката, която представляваше кротката река с малкото ято канадски гъски, които се носеха по повърхността на водата, Мак се изравни с него и притисна тялото си в Дарт, като опря муцуната си на коляното на Дарт — за Мак това беше най-красноречивият знак за привързаност. Дарт го погали по главата. Мак беше стар, беше живял две години повече от обещаните му от ветеринарния лекар и все пак истината беше безспорна: той беше най-добрият приятел на Дарт. Мисълта, че може да остане без него, беше мъчителна и Дарт беше признателен за този споделен момент на спокойствие.

Той продължи и стигна до самата река, където на двадесет ярда навътре се простираше тънък пласт от бял като кост лед. Върху леда бяха хвърлени камъни и той беше накъсан от малки черни дупки, през които бликаше вода и които след това замръзваха.

С настъпването на тъмнината от другия бряг на реката се появиха светлините на електроцентралата.

Дарт не можеше да е освободи от чувството, че е наблюдаван, параноя обсаждаше рационалния му ум. И все пак мястото изглеждаше безопасно.

Когато се изкачи обратно до паркинга, придружаван от Мак, той чу шума от приближаващата се кола на Гормън.

Бъд Гормън, приятелят на Дарт, чиято работа включваше проследяването на кредитни истории и начини на харчене на пари, беше облечен в топли дрехи, големите му уши се подаваха изпод плетена шапка. Дарт не мислеше, че този човек е от нервните, но това шпиониране действително го правеше неспокоен — носът му шаваше като на заек.

— Кучето е старо — установи вместо поздрав той.

— Какво откри? — попита Дарт, като се стремеше да говори само по работа. Гормън беше бъбрив.

— Уолтър Зелър е взел пари като безработен за два месеца, от март до началото на юни, преди три години.

— След като се е оттеглил — разбра Дарт.

— Предполагам. От юли до декември същата година е работил за нещо, наречено охранителна фирма „Проктор“.

— Да, спомням си — кимна Дарт.

— Получавал е чисти шестстотин четиридесет и три седмично. Имаме сведения за обичайните разноски за телефон и други битови услуги, покупки с кредитна карта за същия тримесечен период. Живял е на…

— Уинчестър корт, 4204.

— Да.

— Към първи януари миналата година неговите кредитни данни се придвижват в Сиатъл, както ти спомена. Оставя сметката си тук открита за покриване на някой безкасови плащания. Но тук е странното в сиатълската история — добави той злокобно. — По същество не демонстрира никаква финансова активност, като не се смятат някои автоматични трансфери — пенсията му. Всеки месец срещу тази сметка се прави едно вземане — предполагам чек с гарантирана от банката стойност или банково плащане, при което вероятно парите се изпращат по пощата до място, посочено от Зелър.

— Сумата?

— Две хиляди и триста. Същата всеки месец. Единствените други тегления, изглежда, са свързани с данъци и те не са свързани с банкови сметки, а се внасят в банкови фондове и оттам се теглят.

— И това ли е всичко, което можеш да кажеш?

— Човекът е вън от системата, Джо. Според мен той съществува в строго кешова среда. Ако харчи в кеш, не мога да го проследя.

„Никой не може“, помисли Дарт, като се чудеше дали това е въпросът.

За да покаже на Дарт, че е извършил цялостна работа, Гормън добави:

— Използвал е кредитна карта до януари главно за дребни неща. Данните сочат джинси, обувки, ризи, чорапи и бельо — неща от първа необходимост.

— Оръжие? Самолетни билети? Билети за влак? Хотели?

— Нищо подобно.

— Бензин?

— Не. Нищо. Това ти казвам — той плаща само в брой.

— Ти спомена данъци?

— Декларирал е всички данъци като резидент на щата Вашингтон, но не съществува никаква финансова следа, която да сочи, че прекарва там някакво време.

— Или където и да е другаде — напомни Дарт.

— Да. Точно така. Сякаш се е изпарил.

„Тъкмо това е направил“, помисли Дарт.

— Ами ако е имал банкова сметка в някой друг щат?

— Щях да знам. Същото е и с кредитните карти, сметките от магазини — мога да стигна до всичко, което е свързано с неговия осигурителен номер.

Нощта ги погълна в тъмната си прегръдка. Въздухът беше влажен, а влагата беше придружена от смразяващ костите студ, който проникваше през дрехите на Дарт. Мак, който седеше до него, се притисна към десния крак на Дарт. Детективът погали кучето и му дръпна ушите, което Мак много обичаше.

— Ами ако би могъл да избегне осигурителния номер? Да се сдобие с фалшив номер? — попита Дарт.

— Това е дяволски трудно.

— Но ако би могъл? — попита Дарт, като си мислеше: „Нов осигурителен номер, шофьорска книжка, банкови сметки, кредитни карти…“.

— Никога няма да го открием — отвърна Гормън, очевидно разочарован. — Нали?

— Да — съгласи се Дарт. — Мисля, че точно така стоят нещата.

22.

Браг каза:

— Нервен си като лисица в курник.

— Трябва да бъдат нервни пилетата — отбеляза Дарт.

— Все едно кой. — Браг често пъти се опитваше да се представи като провинциален фермер, какъвто едно момче от Бруклин никога не може да бъде. В малката стая, която Браг използваше за лаборатория, пак беше протекло. Мястото миришеше силно на фотохимикали от голямата машина за проявяване в съседната стая.

— Не изглеждаш добре, Теди. Как се чувстваш?

— Прекрасно.

— Блед си. Много пушиш.

— Затваряй си човката.

— Но аз се безпокоя за теб — възрази Дарт. — Или може би това няма значение.

— Не. Няма значение — кимна той. — Ти се безпокоеше и за онова твое сакато куче, а излезе, че нищо му няма.

— Мак не е сакат.

— Разбираш ли какво имам предвид? — Браг блъсна Дарт с рамо. — Погледни по-внимателно — насърчи го той.

Дарт се наведе над лабораторната маса и притисна окото си към визьора.

— Това е органичната материя от самоубийството на Пейн. Нарича се плешив кипарис. Той расте по тези места, но се счита за рядкост.

Саманта Ричардсън се намеси:

— В имота на двамата Пейн няма плешив кипарис.

Дарт беше забравил напълно за присъствието й, тя беше мълчала през цялото време. Беше облечена в сини джинси, бяла блуза и жилетка в тревистозелено. С очила с телена рамка. За първи път Дарт я виждаше с очила.

— Сам се зае с това по моя молба — информира го Браг.

— Защо?

— И двамата знаем защо, по дяволите — отвърна гневно Браг. — Ланг сътвори цялата тази воня около Ледения човек — Несбит — и въпреки че работата не стигна доникъде, Хейт вижда необичайния брой самоубийства и търси възможна връзка. Грешката е на Ланг, не е моя. Не обвинявай мен.

— Или мен — обади се Саманта.

— Имам по-едра риба за пържене — оплака се Браг. — Но той иска буквално всяка улика за всяко едно от тези самоубийства да бъде изследвана. Ако има някаква връзка, той я иска. Не обвинявай мен! За бога, той е подгонил Ковалски да обикаля насам-натам като… като…

— Като лисица в курник — довърши Дарт.

— Затваряй си плювалника.

— Благодаря.

— И така, ще се занимаваме отново с уликите по случаите Лорънс, Стейпълтън, Пейн — гадна работа.

Споменаването на Ледения човек — Несбит — доведе Дарт до внезапна паника, но той я прикри. Обяснението на Браг запълваше известни празноти. Хейт беше изпратил на Дарт бележка, с която задаваше въпроси относно пълно кръвно изследване на Пейн. Досега Дарт беше избягвал да отговори.

— И това е горе-долу единствената необяснена подробност в самоубийството на Пейн — довърши Ричардсън.

Браг добави:

— И Хейт — като мен, като вас, вижда възможността тези плешиви кипариси да са били оставени от някой посетител, и той — като мен, като вас — иска да знае кой може да е бил този посетител и какво е правил там.

— Разбирам — кимна Дарт, като си мислеше: „Знам кой е бил. Знам какво е правил там. Но Хейт единствен няма да повярва, без да разполага с купища доказателствен материал“.

— Там няма никакви плешиви кипариси — каза Дарт на Ричардсън.

— Да, в имота на Пейн няма никакви.

— И ето за какво трябваш — намеси се Браг. — Защото тук сме само двама, а аз имам да готвя друга риба.

— Да пържа — поправи го Дарт.

— Гледай си работата. — После кимна към Ричардсън. — Кажи му.

— Овощарското общество на Хартфорд разполага със списък на всички плешиви кипариси в Хартфорд, Източен Хартфорд и Западен Хартфорд.

— Овощарско общество на Хартфорд?

— Точно така. Те следят редките видове. — Тя протегна ръка към масата и подаде на Дарт един факс. — Само единадесет в областта.

— И ето за какво трябваш — повтори Браг.

— Искаш да хукна да търся разни дървета? — попита Дарт объркан.

— Дървета, сол и почва — напомни Браг. — Имаме всичките три в комбинация. Това представлява сигурно указание. И не аз, а твоят прекрасен сержант Хейт иска това. Ако искаш да се оплачеш, качи се горе.

— Не, благодаря.

— И аз мисля така.

— Бих могла да помогна след работа — предложи Ричардсън на Дарт.

— Не, не можеш — противопостави се Браг.

В очите на жената имаше нещо, което казваше, че това няма нищо общо с листата от плешив кипарис и Дарт го почувства остро до пръстите на краката си.

— Би ми било приятно — каза той, без да знае откъде бяха дошли думите му.

— Добре — кимна тя.

— Не е добре — сопна се Браг.

— Гледай си работата — промърмори Дарт, макар и с добро чувство и Браг му отговори с нещо като усмивка.

Детективът сгъна внимателно факса и го мушна в джоба си. Когато напускаше лабораторията, той все още чувстваше погледа на Ричардсън, който дълбаеше дълбоко в него.

Усещането беше приятно.

23.

В седем и тридесет през една студена ноемврийска вечер час и половина след края на дневната смяна Дарт и Саманта Ричардсън бяха тръгнали на лов за плешиви кипариси из посочените къщи. Сам взе Източен Хартфорд и най-голямата концентрация на дървета — седем на брой. Дарт взе града.

Обитателите на първите две от четирите места учтиво обясниха на Дарт, че никога не са чували за такова нещо и му предложиха да огледа наоколо, което той и направи. Излезе, че няма никакви плешиви кипариси. Той се свърза със Сам по клетъчния телефон и тя му каза неохотно, че списъкът е бил съставен преди около седем години. Много от дърветата можело вече да са мъртви, и още по-лошо, през последните няколко години може би са били засети други, които не са включени в списъка.

На вратата на третата къща се появи възрастна жена със синкава коса и внушителна обиколка на талията. Тази къща, която беше по-близо до Източен Хартфорд, решително беше по-хубава в сравнение с първите две. Тя имаше малък заден двор с малък фонтан, но кипарисът беше открит вътре в къщата, което настрои Дарт скептично относно възможността тази находка да го отведе до посетителя на Пейн. Безплодността на търсенето започна да го уморява. Чувстваше се потиснат — нищо не се връзваше, той работеше с хрумвания и почти без веществени доказателства. Ето какво правеше тук, преследваше едно дърво! Чувстваше се като идиот.

В девет вечерта Дарт се свърза отново по телефона с Ричардсън, която съвсем не можеше да се похвали с по-добър късмет. Тя го информира, че има намерение да се прибере вкъщи и да предприеме нов опит на следващия ден. Дарт си беше обещал последен опит, но той също се отказа.

След работа следващата вечер, малко след седем часа Дарт се отправи към южния Поуп парк, за да огледа последния от четирите си обекта. Въпреки че се намираше само на няколко пресечки от анклава Тринити колидж, адресът Хамилтън корт му беше непознат и не принадлежеше към местата, които Дарт би искал да посещава сам нощно време. Беше опасно по тези места, а близостта с Поуп парк създаваше известно напрежение. До северната граница на парка улицата, наречена Парк стрийт, беше с посока изток-запад и нощем беше най-опасната от всички улици в града. Тук можеше да се намерят всякакви наркотици и огромно количество оръжия. Когато патрулна кола минаваше по Парк стрийт, в нея имаше сериозно въоръжена и готова за схватка команда.

Хамилтън корт се оказа мръсна, тясна алея с дължина по-малко от петдесет ярда, която разделяше на две един стръмен наклон и свързваше Хамилтън стрийт с Парк теръс. Дарт зави и навлезе в улицата и продължи да кара, като не му се искаше да паркира, нито даже да намали скоростта. Четири разнебитени къщи, оградени с порутени огради, очертаваха алеята, по две от двете й страни.

Отминавайки ги, Дарт се надяваше, че входът към тези къщи би могъл да бъде на Цион, в горната част на възвишението, но той премина през алеята два пъти и реши, че единственият достъп до тях беше покрай Хамилтън корт. Къщата с номер единадесет беше бледожълта, прозорците на приземния етаж светеха. Гниещата дървена облицовка някога е била бяла.

Дарт паркира и заключи колата, като остави мотора да работи, доволен от това, че имаше два ключа точно за тази цел. Той извади полицейската си карта и окачи верижката й около врата си с надеждата, че един стрелец би помислил два пъти, преди да катурне ченге. Убийците на полицаи нямаха дълъг живот, след като веднъж попаднеха в хартфордските затвори. Той тръгна по изкривените стълби с енергични бързи движения, като държеше очите си отворени за всичко наоколо. „Глупав нощен час за това място“, помисли си той с разтуптяно сърце и с ръка, готова да извади пистолета. За това място важеше законът „първо стреляй, после задавай въпроси“ — този закон не се харесваше много на Дарт, но му беше ясен.

Той почука енергично и зачака. Никой не отговори. „Нямам нищо против“, помисли той, поемайки обратно към очакващата го кола.

Когато кракът му се намираше на второто стъпало, той чу и почувства, че нещо проскърцва под обувката му и алармената инсталация в полицейския му мозък задейства. Беше готов да приеме това за стъкло, но не беше стъкло. Почти като стъкло, му подсказваше чувството. „Не спирай!“, предупреждаваше го същият вътрешен глас. Но той спря. Стълбището се оказа твърде тъмно и той извади малкия си джобен фенер, проклинайки се за това, че е такова момче скаут, и освети стъпалото. Снопът светлина попадна върху малки бели камъчета, подобни на звезди в нощно небе. Но камъните не се разпрашаваха като тези и затова Дарт се вгледа по-внимателно, без да престава да поглежда над рамото си, да не би да бъде нападнат. Предпазливо коленичи, протегна ръка и внимателно стри между пръстите си няколко зрънца. Същата алармена система зазвуча при този контакт: Каменна сол!

Браг беше свързвал каменната сол със самоубийството на Пейн — с възможния посетител на Пейн — и въпреки че настроението на Дарт би могло да се повиши при такова откритие, в този квартал, на тази улица, в този нощен час той почти искаше кракът му да беше пропуснал стъпалото.

Мак се опита да излае от волвото и лаят му прозвуча като недобре затворена прахосмукачка. Дарт погледна, за да разбере дали това не беше предупреждение, но реши, че просто старият Мак копнее за компания, че иска да си ходи вкъщи. И аз, момчето ми.

Дарт сложи праха върху дланта си и насочи към него лъча на фенерчето. Водно синя багра — точно както беше го описал Теди.

На теория, тъй като Хамилтън корт 11 фигурираше като къща с плешив кипарис, след това откритие Дарт имаше два от трите елемента, идентифицирани от Браг. Детективът в Дарт не можеше да игнорира това. Все едно дали му харесваше, или не, но прокълнатата стара къща изглеждаше неумолимо свързана с Харолд Пейн. Той пусна щипката сол в горния си джоб, насъбра смелост и реши да огледа наоколо.

Тесен черен път преминаваше успоредно на сградата и стигаше до разнебитена дървена ограда, която някога е била боядисана в зелено. След като нямаше законно право да влезе и като не забравяше, че Хамилтън корт 11 може да се окаже нещо ценно, Дарт предпочете да остане навън, но намери място в съсипаната ограда, откъдето да може да погледне. Мястото беше тъмно и беше необходим един нервен момент, докато очите му привикнат. Освен тревога той чувстваше и възбуда.

Тъй като не можеше да види нищо, той насочи светлината от фенерчето си и това, което видя, го накара да ахне. Някогашната градина сега представляваше занемарено и опустошено място. Легналата на земята с мокри и избелели букви книжна торба беше цъфнала като разлагащ се труп и съдържащата се в нея пръст се беше разпиляла върху пътеката към малката задна веранда. Третият елемент, който Браг беше описал! Вляво от това място стърчеше щърбаво дърво с голи клони, в основата на което — и фактически разпилян навсякъде, включително и на мястото, където беше застанал Дарт, се виждаше килим от малки игли, някои с убито зелен цвят, други кафяви и кехлибарени. Плешив кипарис, Дарт беше сигурен, въпреки невежеството си. Той събра малко от падналите иглички и ги постави в джоба си.

После бързо изгаси фенерчето и огледа стената на къщата, сърцето му биеше бързо, кожата му беше настръхнала. Къщата изглеждаше толкова мрачна и запусната, като обитаваните от призраци къщи по филмите. Но тази беше истинска и въздействието й върху Дарт беше също истинско.

Този, който живееше тук, е бил в дома на Харолд Пейн в нощта на неговото убийство — не самоубийство, а убийство. И активизиралият се в Дарт инстинкт на ченге казваше, че този човек е бил нещо повече от обикновен посетител.

Дарт тръгна към колата, отключи я и влезе. Мак го поздрави с мокра целувка.

— Не си отиваме вкъщи, момчето ми — информира той кучето. Имаше намерение да държи Хамилтън корт 11 под наблюдение.

Аби потърси Дарт на неговия клетъчен телефон в осем и петнадесет и му напомни, че е закъснял с четиридесет и пет минути за вечеря. Той й съобщи накратко за находката си и че той и Мак наблюдават Хамилтън корт 11 от Цион. Без да проявява никаква досада, тя съобщи, че ги очакват две вечери.

Двадесет минути по-късно Аби Ланг в сини джинси и палто от еленова кожа седеше на предната седалка на волвото и се занимаваше със салатата с пиле. За Дарт най-трудното нещо в полицейската работа беше да не прави нищо и да чака нещо да се случи и това беше една от причините, поради която беше решил да стои настрана от отдела за наркотици.

— Майката на Люилън се съгласи момичето да вземе участие в разпознаването — обяви гордо Аби. — Ако изобщо стигна до някой заподозрян.

— А как уреди това? — попита Дарт, развълнуван от възможността да разполагат с важен свидетел, но все още объркан от лицето, което момичето и Томи Темпълтън бяха сътворили — нито Зелър, нито Ковалски. Занимаваше го мисълта, че Зелър си е послужил с наемни убийци — но е стоял надалече в случай, че нещо не излезе както трябва, което изглеждаше неизбежно при опитите да се инсценират самоубийства.

— Магия.

— И аз бих казал същото — избъбри Дарт.

Малко по-късно, когато пред тях се бяха появили две книжни чаши с кафе, Дарт каза:

— Трябва да направя едно признание.

Тя обърна главата си към него и го погледна.

— Окей — изхъмка късо.

— Не е окей. — Той се надяваше, че тя ще реагира и ще каже нещо, след като смисълът на думите му беше ясен, но тя го изчака. — Свиквам с това. Чувствам се добре. Говоря за теб и мен.

— Знам за какво говориш.

— И все пак в същото време все още мисля за Гини.

— Аз все още мисля за моя брак.

— Знам — въздъхна той.

Тя пое дълбоко дъх.

— Има моменти, когато съм лудо влюбена в теб, Джо. И други, когато не съм много сигурна, че това е така.

— Чувствам го.

— Съжалявам — извини се тя. — Бих искала да не е така. Наистина искам.

— Бих искал да виждам малко повече децата. Винаги, когато пристигам, те отиват някъде.

— Не искам да им причинявам болка — призна тя. — Много са малки, за да разберат всичко това.

Седалката издаде звук, когато тя промени позата си. Той чуваше жуженето на градския живот — главно автомобилния трафик. Над двамата надвисна смущаваща тишина.

Тя добави:

— От дълго време Чарлз и аз плануваме да се съберем за една седмица и да видим дали не можем да започнем отново. Казах ти за това — додаде тя в желание да се защити. — Аз… ние… заради децата.

— Мислех, че може би това се е променило, имайки предвид последния месец.

— Не — промълви тя, съкрушавайки го. — Това не се е променило.

— Не е честно — оплака се той.

Тя отвори вратата и се измъкна навън. После прескочи една заледена локва и се озова на тротоара и бързо започна да се отдалечава. Излагаше на опасност и наблюдението, и собствената си сигурност. Той също наруши правилата. Остави колата и хукна след нея. Тя чу стъпките му и ускори крачките си.

— Аби — подвикна той след нея.

— Недей!

— Върни се в колата. Грешката е моя.

Тя спря и се обърна и той се блъсна в нея. Тя го избута с грубо движение и извика високо:

— Страшно си прав, че грешката е твоя. И при това голяма грешка. Това, за което говорим, са децата ми.

— Съжалявам — извини се Дарт.

Доближи я несигурно. Тя го погледна скептично, а след това двамата се притиснаха един към друг и се прегърнаха, а тя прошепна в ухото му:

— Задник.

— Никаквица. Хайде да оставим това, съгласна ли си? — попита той. — Каквото стане, стане.

Тя кимна. Когато изминаха половината от пътя до колата му, тя взе ръката му. Джо Дарт преплете пръстите си в нейните и стисна.

В единадесет и тридесет осветлението на долния етаж на Хамилтън корт 11 угасна, след което няколко минути по-късно горният етаж вече светеше. Дарт обясни:

— Автоматичен часовников механизъм.

— Съгласна. Или това, или през последните пет минути някой се е движил в тъмното.

Наблюдаваха заедно къщата до един часа сутринта, когато светлината горе изгасна. Дарт премести колата на Парк теръс, откъдето Аби можеше да го следи, когато той прекоси и още веднъж почука на предната врата. Никакъв отговор. Върна се до колата, избута Мак, който му пречеше, и отвори чантичката за първа помощ. Закачи на вратата една бяла лента на височина няколко педи от земята. Ако вратата се отвореше, лентата щеше да се изхлузи от пантата и да падне.

След това, отново под зоркия поглед на Аби, Дарт прикрепи тънка пръчка към единствената порта на разнебитената зелена ограда, така че ако портата се отвореше, пръчката щеше да падне на земята. Елементарни хитрости — той и Зелър ги бяха използвали десетки пъти.

Той остави Аби пред къщата й, като се надяваше, че може би тя ще го покани да влезе, но това не се случи. На път за вкъщи си мислеше с тревога за това и отново изведе Мак на кратка разходка.

Спа лошо до три часа сутринта и не можа да разбере какво го беше събудило — кошмар? Шум? Нещо на улицата? А след това в главата му се натрупаха мисли като прилепи в таван.

Няколко часа лежа буден, като се въртеше неспокойно. Занимаваха го възможностите, които предлагаше Хамилтън корт 11. Беше объркан от контрастиращите състояния на Аби.

Ако трябваше да огледа вътрешността на тази къща, от това следваше, че ще трябва да убеди Хейт да включи щатската полиция. Хейт на свой ред щеше да се види принуден да включи капитан Ранкин. Истинска каша.

Сутринта той се върна на Хамилтън корт 11. Отново почука на външната врата и отново никой не му отговори. Бялата лента си беше на мястото. Разочарован от това, че не беше намерил никакъв знак за нечие присъствие, той се върна, беше под напрежение, дланите му бяха влажни и студени. Мястото му беше противно. Намери пръчката на земята. Дарт я вдигна и я задържа в ръката си. В рядката кал до портата той видя отпечатъци от обувки в двете посоки. Не бяха неговите.

По някое време през нощта някой беше влизал вътре.

Каменната сол и листата, които беше събрал предишната нощ, сега се намираха в отделни пликове на предната седалка на колата му, маркирани и с етикети. „Материал“, помисли той.

Може би напълно достатъчен, за да убеди Хейт да проведе акцията.

24.

Това бяха няколко наситени с работа часа.

Дарт охлаби връзката си и разкопча яката си.

— Трябва ми група за спешна намеса за акция по събиране на данни от една къща в южния край — обясни Дарт на сержант Джон Хейт.

Кожата около очите на сержанта беше мастиленосиня и напомняше на Дарт маска, изобразяваща миеща мечка. Отделът за престъпления срещу личността се управляваше от двама сержанти — Джон Хейт или Дейв Алмеди, като всеки от двамата разполагаше със собствена група детективи и със собствено бюро в една остъклена стая на етажа на отдела. Двамата рядко се засичаха, тъй като хората им действаха на смени от по дванадесет часа.

Дарт се настани в метален стол срещу отрупаното бюро на Хейт. Поради флуоресцентното осветление кожите на двамата блестяха в грозен жълто-зелен цвят.

— Трябва ти какво? — помита Хейт риторично.

Идеята да се използва група за спешна намеса за акция, чиято единствена цел е събирането на данни, беше изцяло на Дарт. За нея щяха да бъдат необходими писмени заповеди и съдебни постановления и разумно оправдание. Дарт обясни:

— Мога да допусна присъствието на непознато лице в кабинета на Харолд Пейн през нощта, когато той… е извършил самоубийство. Браг ще ме подкрепи в това, че въпросното лице, което и да е било, вероятно е направило опит да прикрие присъствието си, като е почистило килима с прахосмукачка.

Хейт изглеждаше скептично настроен.

Дарт му подаде доклада на Браг, завършен само преди час. В него се посочваше идентичният химически състав между каменната сол, намерена в дома на Пейн, и солта, която Дарт беше взел от Хамилтън корт 11.

— Това свързва въпросното лице, къщата на Пейн и тази на Хамилтън корт 11. Говорих със собственика, който ме свърза с една фирма за недвижими имоти…

— Питър Шарп — сети се Хейт. Шарп се занимаваше с всички имоти от бедняшките квартали. Полицията не го обичаше.

— Да. Мястото е дадено под наем на някой си Уолъс Спарко, бял, петдесет и две годишен. — Дарт подаде на Хейт фотокопие от шофьорската книжка на Спарко. Още по-силен беше ефектът, когато му подаде и компютризирания портрет на човека, когото Люилън Пейдж беше видяла в дома на Джералд Лорънс. Макар и не идеално, сходството беше безспорно. — Уолъс Спарко е авторът на самоубийствата — каза Дарт.

— По дяволите — се изтръгна от Хейт, като сравняваше двете снимки. Той погледна Дарт със силно раздразнение. Беше против това, да се усложняват нещата. — Не са самоубийства?

— Това е, което трябва да докажа или опровергая.

— Тези разследвания не са твои. Къде, по дяволите, е мястото на Ковалски в тази работа?

— Без него, сержант — продължи неохотно Дарт. — Не ми е приятно, но такова е положението.

— Без Ковалски?

— Той водеше всяко едно от тези самоубийства — изтъкна Дарт.

— О, по дяволите… — Хейт се облегна назад в креслото си — О, по дяволите!

— Знам — кимна Дарт. — И на мен не ми харесва.

— Остави това — кресна Хейт побеснял. — Никак не обичам такива работи.

Дарт го изчака. Беше благоразумен и знаеше, че не трябва да притиска Хейт.

— Някой е ликвидирал и Пейн, и Лорънс и се е погрижил случаите да приличат на самоубийства? — промърмори Хейт. — Защо?

— За да ни заблуди. За да си свърши добре работата. За да бъде в безопасност: и двамата са сексуални насилници, сержант. Порнография. Малтретиране на съпруга. Стейпълтън също.

— Кой е Стейпълтън?

— Скачачът от „Гранада Ин“. Август.

— О, боже! — Той си почеса главата. — О, по дяволите.

— Знам — повтори Дарт.

— И какво, по дяволите, искаш от мен?

— Искам акция за събиране на данни с участието на група за спешна намеса в случай, че стане нещо лошо. Този Поуп парк е ужасно място.

— Знам.

— Да можем да влезем и да излезем, без Спарко да разбере.

— Остави това — махна с ръка Хейт. — Просто ще вземем разрешително, а после нахлуваме и претърсваме мястото. Какво толкова?

— Спарко е много хитър негодник, сержант. Не разполагаме с нищо. Ако не намерим някакви улики, които да го свързват с тези престъпления, няма смисъл някой да знае, че сме били там.

— Това е незаконно. Помислил ли си по този въпрос? При всички случаи трябва да обявим претърсването.

— Такова обявяване обикновено проваля всичко, сержант.

— О, по дяволите! Какво ти става, Дартели? Как така проваля всичко? Предлагаш умишлено да свършим работата на тъмно? Незаконно е, детективе! — Беше повишил тон и вече крещеше.

Дарт разбираше, че другите вече гледат към тях, но тъй като беше с гръб, не можеше да ги види.

— Ще го обявим, пък ако пропаднем, ще пропаднем.

— Това не е в твой стил — укори го сержантът. И добави: — Това много повече прилича на Ковалски или Дръмонд, отколкото на теб. Какво те е прихванало?

— Три убийства, маскирани като самоубийства — поясни Дарт. — Имаме работа с човек, който сам активно раздава правосъдие, сержант. Ако не предприемем нещо, броят на жертвите ще нарасне.

Хейт и Зелър бяха направили кариера по едно и също време, тръгвайки от низините. Уважаваха се взаимно и съперничеството помежду им беше кавалерско. Ако някой беше привързан към Зелър толкова силно, колкото Дарт, това беше човекът срещу него. Ако Дарт споделеше с Хейт възможността за участие на Зелър, той рискуваше да бъде отстранен от това разследване. Без железни доказателства Джон Хейт нямаше да предприеме нищо срещу Уолтър Зелър и Дарт не спомена нито за бившия си сержант, нито за разследването по Ледения човек. Но няколко дни преди това Хейт беше прегледал случая.

— Какво ще кажеш за Ледения човек? — попита той. — Той е полетял също като Стейпълтън.

Дарт и сержантът размениха твърди погледи.

— Да, така е. — И не добави нищо повече. По етажа звъняха телефони. Хейт и Дарт продължаваха да се гледат, без да мигат.

— Казваш, че Ледения човек е бил сексуален насилник? Наистина ли знаем това? Можем ли да го докажем?

Дарт отговори:

— Не казах нищо за Ледения човек, сержант. Имаш ли някакъв специфичен въпрос, който искаш да зададеш?

Хейт, който все още продължаваше да гледа Дарт в очите, вече направо го пронизваше. Ясно му беше значението на резервирания тон на Дарт — той се опитваше да внуши на сержанта да стои по-настрана. Може би единственото впечатление, с което Хейт би могъл да се залови — без помощта на Дарт — беше датата на оттеглянето на Зелър, последвало бързо след разследването на Ледения човек.

— Нямам въпроси — изрече тихо и сухо Хейт, като опипваше фотокопието на шофьорската книжка на Уолъс Спарко и Дарт трябваше да се запита какво ли виждаше в лицето му. Дали той също не забелязваше прилика със Зелър?

Дарт кимна.

— Това ме удовлетворява. — Той се поколеба известно време и отново попита: — А акцията на групата за спешна намеса?

— Ще видя какво мога да направя. — В този миг Хейт беше бледен като Теди Браг.

Два автомобила се появиха в един часа сутринта на Парк теръс. Единият беше боядисан в сиво и носеше червена диагонална лента с надпис: „Парно гладене и химическо почистване МАНИ“. Той беше конфискуван от щатската полиция преди две години по време на една хайка за наркотици и сега беше съоръжен с персонален компютър и принтер, комуникативен хардуер и сложна видеосистема. Вторият автомобил беше направен по поръчка бежов додж с като че ли затъмнени прозорци, но фактически стъклото беше затъмнено само от едната страна. Зад стъклото шестима мъже и една жена бяха седнали върху срещуположни пейки. Облечени изцяло в черно, със специални бойни ботуши, завързани над глезена, четирима от тях бяха членове на групата за спешна намеса към щатската полиция. Единият от аутсайдерите беше Джо Дартели, който беше пострадал сериозно от един особено досаден деветдесетминутен брифинг, изнесен от командира на групата Том Шулц. Другите двама, жена на име Грич и мъж на име Йейтс, представляваха тим, който някой в полицейския отдел на Хартфорд беше кръстил „Том Браг с амфетамини“, технически лица по доказателствените материали, чиято отличителна черта бяха бързината и ефикасността.

Всички бяха със специални слушалки в ушите си, очила за нощно гледане, които бяха кацнали върху челата им, бронирани жилетки, черни белезници, черни деветмилиметрови полуавтоматични пистолети и специални мощни фенерчета на коланите. Грич и Йейтс бяха с големи закачени през рамо торби от черен плат. Всички носеха черни шапки с изписана в яркожълто една-единствена дума — ПОЛИЦИЯ. Ветераните ги наричаха „шапки-мишени“ по очевидни причини. Членовете на групата за спешна намеса носеха шапките обърнати назад, по маниера на чернокожите тийнейджъри. Бронираните жилетки имаха на гърба отпечатан надпис „ЩАТСКА ПОЛИЦИЯ“. Всички, с изключение на Дарт носеха и по една граната с парализиращо действие и друга за димна завеса, за които Дарт беше настоявал да не ги вземат. Но групата, най-военизираната единица на щатската структура, не прояви никакво желание да наруши традицията. Един от нейните членове, който седеше точно срещу Дарт, каза:

— Една военна единица може да сложи индикатор на тези прозорци и да ни каже дали пред нас се намират някакви форми на живот.

— Форми на живот, Брандън? — пошегува се един до него. — Ти какво очакваш, нещо друго?

— Говоря за животни и хора. Индикаторите работят с инфрачервени лъчи. С по-новите можеш да надникнеш направо през стените. — Брандън държеше в ръцете си електронни прибори и Дарт разбра, че е от техниците.

— Хей, капитане — каза трети глас на Шулц, — дали някога ще имаме нещо такова?

— С нашия бюджет? Ти с кого се шегуваш? — Шулц, който беше провел инструктажа, принадлежеше към типичните за флота командири. Всяка втора дума, която излизаше от устата му, беше ругатня или неприлична забележка в някакво отношение към женската анатомия. Беше виртуоз.

Грич очевидно толерираше Шулц, като игнорираше мръсния му език в интерес на добрите отношения.

След деветдесетминутния монолог Шулц и Дарт бяха навлезли в кратка, но бурна дискусия, като Дарт изтъкваше, че акцията е негова, а Шулц настояваше, че е на групата му. Беше постигнат компромис. Шулц щеше да ръководи логистиката, а Дарт разузнаването — в този случай оглеждането и събирането на данни.

В заповедта за претърсване трябваше да е видно какво търси Дарт, дали дадена вещ трябваше да се вземе за лабораторна обработка. Целият номер — един от най-старите — беше той да включи всичко, което можеше да предположи, че би било намерено. За такава практика беше необходим благосклонен съдия, но такива имаше много. В списъка на Дарт можеше да се намери всичко — от портативна прахосмукачка до шнур на лампа, вълнени килимчета, гумени ръкавици.

— Включи индикатора — нареди Шулц на Брандън, който носеше нещо подобно на черна металическа змия, защипана към външната страна на десния му крак. Той приближи ръка до главата си и на разстояние два инча от окото си нагласи някакъв малък уред, който напомняше огледало на зъболекар. Дясната му ръка направи нещо с малка кутийка, прикрепена към колана му, която Дарт не успя да види добре.

Брандън докладва:

— Индикаторът функционален. — Дарт констатира, че членовете на групата за бърза намеса очевидно не виждаха смисъл в употребата на глаголи.

Шулц погледна часовника си. Той имаше черен циферблат, а каишката му беше от същия цвят. „Сигурно носи черни гащи“, помисли Дарт. Шулц погледна към тавана на автомобила и Дарт разбра, че по този начин реагира на радиовръзката, тъй като Дарт също можеше да чуе размяната на гласове от оперативния автомобил.

— Две минути — разпореди Шулц на хората си.

Дарт почувства прилив на горещина в скалпа си.

Точно две минути по-късно автомобилът потегли и излезе на Хамилтън корт.

Шулц изстрелваше заповеди:

— В колона по един, момчета. При възможност стоим на сянка. Брандън ще изследва задната врата, движим се по мой сигнал — разговаряне колкото може по-малко. При съпротива, оттегляме се към парка и колата. Въпроси?

— Ако стрелят срещу нас? — попита един от хората на Шулц.

— Дартели води отстъплението към парка. Ти, Брандън, и аз заемаме отбранителни позиции. Някой друг?

Дарт чувстваше биенето на сърцето си. Искаше да мисли за всичко това като за тренировка, но адреналинът му беше на друго мнение. Автомобилът спря и вратите му бързо се отвориха. Групата много бързо и тихо се придвижи в сенките. Дарт, който беше заедно с тях, едва виждаше другите.

— Окей — измърмори Шулц.

Той ги последва, като се движеше зад Грич. Бойната единица беше добре тренирана и се движеше, без да се разпръсква. Автомобилът, който беше спрял съвсем за кратко, колкото да изсипе групата, сега мъркаше като котка. Шулц задържа хората си в сянката в продължение на точно една минута, а след това приближи до своя техник Брандън, който се намираше до зелената дървена врата. Двамата се снишиха и Брандън откачи от крака си черната змия и я напъха под оградата. Змията всъщност представляваше специална оптическа камера. Малкото зъболекарско огледало предаваше информацията от камерата. Брандън изследва задната градина и подавайки сигнал с ръка, съобщи, че е чиста. Шулц с помощта на шперц отвори вратата и даде знак на хората си да се придвижат напред. Неговият човек от групата за бърза намеса вървеше най-напред, следваха техниците, експерти по веществените доказателства и накрая Дарт.

След няколко секунди групата зае местата си до къщата. Дарт се вълнуваше силно и чувстваше как по тялото му се стича пот. Брандън промуши камерата под кечето на вратата и огледа вътрешността с помощта на видео оптиката. След миг Шулц отвори вратата. И отново им махна с ръка да продължат.

Бяха вътре.

Дарт само веднъж беше използвал уреди за нощно гледане по време на един семинар в Нова Англия. Очилата бяха големи, а гледката през тях представляваше загадъчна комбинация от зелено, черно и бяло. Групата се понесе плавно напред, но Дарт се чувстваше неудобно и дезориентиран, като че ли се беше намесил във видеоигра. Сега, когато неговият свят се беше променил до светещи цветове, той пристъпваше крайно неуверено крачка след крачка.

Вътрешната част на къщата беше като външната — стара и изхабена. В първата стая имаше изтърбушено канапе, сложен накриво лампион, оръфан шезлонг и стар телевизор. Грич и Йейтс съсредоточиха вниманието си върху Дарт, който бързо посочи шезлонга. Двамата техници се заеха с шезлонга. Работеха мълчаливо, ефикасно, дърпаха възглавници, търсеха отпечатъци, изследваха пукнатини. Находките биваха прибирани в прозрачни и бели книжни торби, върху които предварително бяха отбелязани различните сектори, от които се състои една стая. След секунди шезлонгът беше същият.

— Никакви отпечатъци — прошепна Грич в микрофона си. Кратката информация стигна до дясното ухо на Дарт.

Шулц и неговите командоси бяха изчезнали, като навярно провеждаха предварителен оглед. Грич се опита да снеме отпечатъци от дистанционното на телевизора. Тя поклати глава към Дарт. Йейтс взе специален разтворител и почисти праха, като по този начин не остана следа от присъствието им.

Дарт забеляза едно пианино, на което липсваха няколко клавиша. Върху него в акрилни рамки имаше половин дузина снимки. Той ги посочи на Грич и Йейтс, които се заловиха с новите цели с необикновена бързина. Бяха отворени няколко торби — почти безшумно — и Грич измъкна една специална камера. Йейтс извади от чантата си нещо подобно на светкавица, включи го и го насочи към снимките. Без предпазните очила специалната светлина би изглеждала изключително слабо виолетова. С уреда за нощно гледане се създаваше впечатление, като че ли беше светната халогенна лампа. Грич направи няколко снимки и за изненада на Дарт камерата действаше без абсолютно никакъв шум. По-късно щеше да бъде обяснено, че камерата беше дигитална и че регистрира образите в компютърен диск. Тези образи можеха да се уголемяват и манипулират с електроника.

Стая след стая групата преминаваше през къщата. Кухнята беше много малка. Грич и Йейтс прекараха по-голямата част от своите три минути там, като обработваха предметите с ленти, с надежда да открият скрити отпечатъци. Дарт провери хладилника и обърна внимание на съдържанието: типична храна за мъж. Бекон, яйца, сандвичи, портокалов сок и дузина замразени готови ястия. Йейтс забърса седалката на тоалета и постави в торба материалите от малката баня на долния етаж. Грич инвентаризираше почистващите продукти, като обръщаше особено внимание на тези, които бяха запазили етикетите за цената.

През цялото време от командния автомобил до Дарт и Шулц пристигаше непрекъснат поток от съобщения. Най-често като: „една минута, две минути и тридесет секунди…“. Тези съобщения бяха съпроводени от други, като: „приближава кола“ и „чисто е“. Този бараж внушаваше на Дарт чувство на защита, на сигурност, след като знаеше, че най-близката околност е под наблюдението на трима цивилни полицаи, които поддържаха постоянна връзка с командния автомобил.

Бяха прекарали повече от пет минути в къщата, когато Дарт започна да разбира по-ясно действията на Шулц. Командвайки тим от шестима — загрижен за безопасността на групата — той умело разставяше човешкия си резерв, така че да не допусне присъствие на повече от трима души в някоя от малките стаи. Дарт, Грич и Йейтс действаха като тим, докато Шулц със своите трима въоръжени хора от групата за бърза намеса изследваха следващото пространство и поддържаха постоянна готовност.

Дарт и групата експерти след малко слизаха по тясно дървено стълбище и се насочиха към недовършена приземна стая, където имаше пералня и сушилня, опънато въже, няколко кашона и в непосредствена близост до стълбището пейка, отрупана с разни железарии. Грич направи знак на Дарт и му посочи пералнята и рафтовете над нея. Тя поклати глава отрицателно. Дарт отговори на жеста по същия начин. Съобщението й не му беше ясно. Тя включи комуникационното устройство и прошепна:

— Никакви перилни средства, никаква белина. — Сега Дарт разбра какво няма и си спомни, че Зелър някога му беше казал, че това, което липсва, е също толкова важно, колкото това, което е налице, и разбра, че Грич и Йейтс бяха много добре обучени в подобни дела.

Дарт кимна и регистрира в паметта си факта.

Дарт посочи към пейката и тимът заработи, като трескаво снимаше, опипваше, събираше. Действията им отново произведоха силно впечатление върху Дарт, комбинираните им движения бяха отмерени, координирани и продуктивни. Напуснаха помещението след две минути.

Шулц насочи Дарт и експертите към втория етаж, където един тесен коридор предлагаше достъп до две спални и две бани. Главната спалня беше по-голяма от гостната стая и от нея се влизаше направо в едната баня. Тук имаше достатъчна светлина и Дарт можеше да свали досадните очила, но Грич и Йейтс продължиха да носят своите.

— Седем минути — чу Дарт в слушалката равния глас.

Двойката експерти се заеха със снимане на различните части на помещението, докато детективът, застанал по-назад, изучаваше обстановката. Лицевата част на леглото се намираше между двата прозореца, които гледаха към уличката. Срещу леглото един скрин крайно неудобно заемаше ъгъла, съвсем близо до вратата към банята, вдясно от която имаше врата към някакъв шкаф за дрехи. Нещо в стаята смущаваше Дарт, въпреки че не му беше ясно какво точно. Това, че беше спретната? Чиста? Липсата на индивидуален почерк? Не беше сигурен.

Явно беше, че някой беше живял тук. На тоалетната масичка се виждаше купчинка монети, химикалка и лекарство против стомашни киселини. Йейтс се зае да ги изследва за отпечатъци. Дарт приближи шкафа за дрехи и го отвори внимателно, ръката му се потеше в ръкавицата. Там имаше няколко ризи, окачени на закачалки, и бял мрежест рафт, върху който лежаха нагънати джинси, чорапи, бельо, тениски и други дрехи.

Грич потупа Дарт по рамото, накара го да се отмести, и започна да снема дрехите, докато Йейтс насочваше върху тях осветлението.

— Неидентифициран мъж приближава пеш откъм Цион — обяви гласът в ухото на Дарт.

— Внимание, момчета — прошушна гласът на Шулц в слушалката на Дарт. — Нека веднага се съберем на стълбите долу. — Той направи пауза. — Още сега.

Йейтс се върна към масичката и избърса химикалката и няколко от монетите. Грич се приготви, прибра дигиталната камера и попита Дарт:

— Това беше затворено, нали?

— Да.

Тя затвори вратата на шкафа.

— Напълно затворено?

— Напълно затворено — потвърди Дарт.

— Наблюдаваното лице се насочва към Хамилтън — чу Дарт в дясното си ухо.

— Водачът на групата — запита мъжкият глас от автомобила, — ясно ли е съобщението?

— Ясно — отсече Шулц.

— Приготви се да евакуираш целия персонал — съобщи спокойно командният автомобил.

— Прието.

Шулц заповяда:

— Слезте долу сега. Изнасяйте се.

При излизането си от спалнята Дарт погледна над рамото си и видя, че Грич и Йейтс се втурват в банята, а след това излизат обратно през спалнята, като главите им и неудобните им очила се люлееха наляво и надясно. По време на брифинга Шулц беше информирал Дарт, че държи точно на тези двама техници заради невероятната им фотографска памет. Той му разказа една история за това как Грич след акция е цитирала четиридесет и пет заглавия на книги, които са се намирали на рафтовете в един кабинет — той преценил, че Грич е била в кабинета по-малко от минута. По-късно един доклад потвърдил всичките тези четиридесет и пет заглавия.

— Рапорт? — поискаха от командния автомобил.

— Лицето навлиза в Хамилтън корт — отговори мъжкият глас. — Ще трябва да напуснете по задния път. Ясно?

„Как можеше този глас да звучи толкова спокойно?“, чудеше се Дарт. Имаше чувството, че гръдният му кош е готов да експлодира.

— Ясно — отговориха от автомобила.

— Задният път. Ясно — отговори Шулц.

Шулц и двамата мъже чакаха при стълбите.

— Намираме се в трудно положение — съобщи Шулц по вътрешната връзка. — Приближава неидентифициран обект. — Той натисна един бутон и попита командния автомобил: — Какво е положението?

— Тилът е все още чист — чу Дарт в слушалката си.

Шулц повтори съобщението.

Сега Шулц се обърна директно към Дарт, очилата за нощно виждане го правеха да изглежда като бръмбар.

— Ти имаш думата, детективе. Ще извършим ли арест или не? — За първи път Дарт забелязваше емоцията да взема връх над военния манталитет на този човек — Шулц искаше да остане и да арестува подозрителното лице.

Дарт попита Грич:

— Какво постигнахме?

— Значително по-малко, отколкото се бяхме надявали. — Йейтс кимна в знак на съгласие. Думите й означаваха, че не са се добрали до нищо. Никакви материали от особена важност.

Сега Дарт чу как с голяма активност от командния автомобил направляват оперативните работници по наблюдението.

„КОМАНДЕН АВТОМОБИЛ: Тук е управлението. Шепърд, можем ли да получим видео от обекта, заснет отблизо с кола?

ДЕТЕКТИВ ШЕПЪРД: Не. Той е вече в уличката. Ако вие можете да направите нещо, значи имате късмет. Бих посъветвал тима да навлезе в Поуп парк. Ние ще бъдем на Йорк стрийт.

КОМАНДЕН АВТОМОБИЛ: Не може на Поуп парк. Напредваме.“

Шулц настоя при изключен микрофон:

— И така?

Дарт беше против това да се извърши арест, при условие, че липсват доказателства. Той искаше да пипне този човек, но не още.

— Не. — След това сподели едно свое съображение с Брандън: — Можем ли да го зърнем?

Брандън, съобразявайки се с йерархията, погледна към Шулц за отговор.

— Всичко можем, детективе — каза Шулц. — Ти командваш.

„КОМАНДЕН АВТОМОБИЛ: Водачът на групата?

ПОЛЕВИ АГЕНТ: Лицето се насочва по пътя за къщата.“

Шулц дръпна микрофона пред устата си и информира, за да бъде чут от всички:

— Отправя се към задната врата. Ние ще се разположим край предната.

След това той включи външната връзка.

„ШУЛЦ: Ще ни трябват десет секунди.

КОМАНДЕН АВТОМОБИЛ: Нямате ги.“

Шулц постави облечената си в ръкавица ръка върху топката на вратата.

Сочейки към Брандън, Дарт попита:

— Можем ли оставим устройството тук?

— При условие, че оставим и Брандън, да — отговори Шулц. — Не разполагаме със задължителното разрешение за подслушване, но имаме право да бъдем тук. Ако искаш да направиш запис на този човек, трябва да го направиш лично. Ти решаваш.

— Но нали ще получим записа в автомобила? — попита Дарт.

— В командния автомобил, да — отговори Шулц.

— Брандън и аз оставаме — реши Дарт.

„КОМАНДЕН АВТОМОБИЛ: Лицето влезе през задната порта. Най-добре е да излизате.“

Дарт чу щракане от превъртването на ключ от задната врата.

Шулц се обърна към своите хора:

— Ще го хванем. Заемете местата си!

— Не! — противопостави се Дарт с рязък шепот, тялото му беше цялото плувнало в пот, шумът от ключа в ключалката се чу някак си по-силно.

— Няма да успеем — контрира Шулц. — Много закъсняхме.

Дарт не беше съгласен.

— Скриваме се. Изчакваме го. Може би нещо ще се случи.

Шулц и Дарт се спогледаха и въпреки очилата Дарт почувства, че погледите им са се срещнали и че се провеждаше сражение между воли.

Шулц отстъпи неохотно.

— Наблюдение само до второ нареждане. Заминавайте!

Вратата се отключи шумно и внимателно се отвори.

Командата се разпиля и изчезна в миг. Брандън и Дарт хукнаха нагоре по стълбите. Дарт не видя къде отидоха другите, видя само Шулц, който се вмъкна в предния шкаф за дрехи. Когато стигна до площадката, следвайки Брандън по петите, Дарт чу шум в дясното си ухо и разбра, че беше Шулц, който шепнеше съвсем тихо по вътрешната линия.

„ШУЛЦ: Искам доклад за месторазположението. Дайте ми положението на обекта.

АГЕНТ ФИЛДЖИМ: Филджим. Аз съм в кухнята.

АГЕНТ ДОНАЛДСЪН: Доналдсън. Стълбите на приземния етаж.

АГЕНТ БРАНДЪН: Брандън. Спалня, горен етаж.

ДАРТ: Дартели. Спалня горен етаж.

ШУЛЦ: Разпръснете се там горе.

АГЕНТ ЙЕЙТС: Йейтс. Приземен етаж с Доналдсън.

АГЕНТ ФИЛДЖИМ: Той е вътре.“

Тишина по вътрешната линия. Дарт чу някаква дъска по пода да пропуква на долния етаж и се помоли това да е наблюдаваното лице, а не някой от командосите на Шулц. Посетителят не му трябваше мъртъв, а тези типове от групата за спешна намеса не се колебаеха да употребят оръжие. Брандън, следвайки нарежданията, направи знак на Дарт да влезе в шкафа, давайки му да разбере, че той самият ще заеме позиция в банята.

На Дарт му се струваше, че като че ли бяха изминали няколко минути до появата на друг глас по вътрешната линия.

„АГЕНТ ГРИЧ: Грич. Всекидневната. Той тръгва към стълбите. Използва фенерче — натърти тя.“

Мисълта за фенерче не се хареса на Дарт. Човекът, който беше резидент, би трябвало да използва осветлението — освен ако, помисли Дарт, освен ако не искаше да прикрие появата си.

Може би това, че се беше скрил в шкафа, имаше влияние върху Дарт, толкова голяма част от младостта му беше прекарана в скривалища като това. Може би поради това, че във всички по-късни години беше имитирал действията си от детството, той изведнъж се бе превърнал в част от тези емоции. Прониза го чувство на обърканост, тревога и гняв и това чувство наруши нормалния ритъм на сърцето му. Разбираше, че се намира в тъмния шкаф не защото сам е избрал тази възможност, а поради това, че някой друг му е казал да отиде там. Брандън. Шулц. Нямаше значение кой. Беше направил това не по собствен избор, а поради необходимост. Адреналинът го изпълваше с паника. Почувства, че го обхваща клаустрофобия, като че ли това ограничено пространство се свива около него. Чу наближаващи стъпки — и вече можеше да почувства евтиния парфюм на майка си, можеше да чуе шумоленето на роклята й. Знаеше къде се намира, ченге в тъмен шкаф, че по стълбите се задаваше следеният от тях човек, а не майка му. Но въпреки това той подушваше присъствието й. Не можеше да се сбърка този парфюм. Дръпна върху очите си очилата и си помисли дали биенето на сърцето му не би могло да бъде чуто през вратата на шкафа.

„ШУЛЦ: Човекът е горе на стълбите. Доналдсън, Филджим, осигурете поддръжка.“

Шулц имаше за цел Дарт и Брандън — ченге от полицейския отдел в Хартфорд и техник, най-нищожните от нищожните по негово мнение, без съмнение — да имат известна подкрепа от групата за спешна намеса, нещо, без което Дарт не можеше. Той не трябваше по никакъв начин да изгуби това подозирано лице или да се окаже ангажиран в престрелка.

Чу дишане от другата страна на вратата на шкафа и единственото, което можеше да направи, е да не си представя майка си. „Аз съм голям мъж!“ — каза си той. И все пак миналото оставаше. Той затаи дъх — можеше да се скрие по-добре от най-добрите от тях. Опипа с ръка оръжието си. Ако вратата се отвореше, щеше да стане нещо страшно.

Можеше да си представи как двамата от групата за спешна намеса се изкачват с голямо внимание по стълбите, без да предизвикват какъвто и да е шум, въпреки старите дъски. Обучени да бъдат безтегловни. Обучени касапи. Чудеше се какви ли са техните кошмари. Какви демони ги владеят?

Шумът от тежкото дишане на посетителя премина през вратата, отслабна и след малко изчезна.

„АГЕНТ ФИЛДЖИМ: Лицето е в банята.“

Дарт чу докосването на пръсти върху външната страна на вратата, шум, подобен на леко драскане, и разбра, че хората от групата му дават знак, че го предупреждават, че са в стаята. Не искаха Дарт да стреля по тях.

„ШУЛЦ: Не искам Брандън да бъде в опасност. Арестувайте следеното лице. Повтарям: арестувайте.

АГЕНТ ФИЛДЖИМ: Арестуване. Разбрано.“

Много внимателно Дарт отвори вратата на шкафа. Пред себе си той видя увисналите очила на Филджим. Агентът кимна, посочи банята, а след това оръжието в ръката на Дарт. Дарт измъкна револвера от колана си. Филджим посочи Доналдсън, който също стоеше обърнат с лице към Дарт. Доналдсън показа на Дарт една фосфоресцираща граната и му направи знак да махне очилата си — ярката светлина щеше да бъде ослепителна. Дарт кимна, наведе глава, издърпа очилата си над главата и закри очите си.

„АГЕНТ ФИЛДЖИМ: Брандън. Фосфоресцираща граната.“

Дарт чу, че някой цъкна с език. Брандън, тъй като беше в една и съща стая заедно със следеното лице, не можеше да говори, даже шепнешком, и все пак беше направил съобщението си.

„Тези хора не са човеци“, каза си Дарт.

Той чу високо избухване и въпреки че беше закрил очите си, усети навсякъде около себе си блясването на ослепителна бяла светлина. Последва поредица от енергични викове и команди от страна на агентите.

— Полиция! Не мърдай от мястото си! Никакво движение! Стой така! — Те нахлуваха в съвършен синхрон, като всеки един се грижеше за безопасността на другия.

Дарт, който беше застанал до вратата, видя човека, застанал на колене върху пода. Двете му ръце затискаха очите му. Гранатата го беше заслепила. Ефектът от поражението щеше да продължи няколко минути. Усещаше се остра миризма на дим, а по тавана плаваше сива мъгла.

Порцелановият капак, който покриваше казанчето на тоалетната, беше свален, а върху спуснатата седалка се виждаха една мокра тухла и пластмасова торба, съдържаща малки стъкленици. Тухлата, която привидно трябваше да задържа водата, се оказа куха и имитация от пластмаса — специално направено скривалище. При бързата си преценка на банята Йейтс и Грич бяха пропуснали тази подробност.

Филджим изви ръцете на човека зад гърба и обяви:

— Арестуван сте по подозрение за укриване на веществени доказателства. — Такъв беше текстът на заповедта за претърсване.

Дарт беше изумен от виртуозността на групата и от строгото спазване на процедурните правила. Белезниците щракнаха.

— Проклятие! — изръмжа дрезгавият глас на арестувания. Главата му все още беше наведена към земята.

Дарт позна този глас. Той принадлежеше на Роман Ковалски.

25.

Джон Хейт изглеждаше изтощен, търкаше очите си, за да прогони съня. Той, Дарт и Ковалски бяха седнали във втората от двете стаи за разпити на отдела за престъпления срещу личността. Дарт беше все още облечен в черно. Върху единствената маса в стаята се намираше пластмасовата торба, която съдържаше стъклениците, забелязани от Дарт върху тоалетната чиния. Видеото на Брандън беше записало всички движения на Ковалски след влизането му в банята. По ирония на съдбата, със своята стриктност тимът беше лишил от законна сила този доказателствен материал, като бяха показали, че го е взел Ковалски, а името на Ковалски не фигурираше в заповедта. Това беше крайно неприятно за Хейт и Дарт.

— Искам да чуя всичко това още веднъж — тръсна Хейт ядосано.

Дарт трябваше да остави Хейт да проведе първите разпити. Рангът имаше своите привилегии.

Ковалски започна:

— Телефонно обаждане. Намек. Поверителна информация. Разбрах за какво става дума. Реагирах. Каза ми, че ако ключът е отвън, мястото е празно. Каза ми, че има нещо скрито във фалшива тухла в тоалетната. Отидох право там. Разправяше ми, че няма да имам много време…

— И всичко това без заповед — прекъсна го Хейт.

— Това ми е ясно — смотолеви Ковалски.

— И ние трябва да повярваме на това? — попита Хейт.

— Какво ми пука от тази работа, сержанте? Така стоят нещата.

— Внимавай! — предупреди го Хейт.

— Ключът за задната врата? — попита Дарт.

— Висеше на гвоздей, точно където информаторът ми каза, че ще го намеря.

— Боже, каква гадост — изохка Хейт. — А какво ще кажеш за това? — каза той, сочейки торбата на масата.

— Той ми каза къде да намеря и това — избъбри неохотно Ковалски. — Знам, че звучи лошо…

— Звучи ужасно — коригира го Хейт. — Невъзможно е по-точната дума.

— Така стана — каза Ковалски с глупав вид.

— Щуротии — възкликна Хейт. — Това са щуротии на квадрат, Ковалски, и това е ясно на трима ни. Говори ясно, приятелче, защото иначе лошо ти се пише.

Дарт в желанието си да успокои обстановката попита:

— Какво каза информаторът за това съдържание?

— Каза, че има нещо интересно за мен във връзка със самоубийствата. Каза, че има нещо скрито, че е замесен някакъв убиец. Каза, че там има неща, които ще изяснят цялата работа и че ако това ме интересува, е най-добре да си размърдам задника и да отида до Хамилтън корт. По дяволите, това ми се видя много изгодно — оплака се той. С плачлив глас додаде на Хейт: — Изглеждаше обещаващо, сержант. Можех ли да знам?

— Знаеш, че има такова нещо като заповеди, за бога! Процедура. Господи, ти си негодник. — Той се поколеба за малко и продължи с висок глас: — Лично аз не вярвам на нито една твоя дума, детективе. Нито на една. Ти си нещастие за този отдел, шибано ченге, и когато свърша с теб, ще останеш с пръст в устата или ще попаднеш в затвора! Сега кажи ни какво, по дяволите, смяташ да правиш, кой е този Уолъс Спарко и как да си обясним участието ти, защото иначе ще предприема действия срещу теб и те очаква рае и номер, приятелче.

Ковалски побледня. През всичките години на службата си Дарт не беше виждал този човек да губи цвета си. Въпреки това той се облегна с две ръце върху масата и изрече спокойно:

— Бях потърсен по телефона от доносник.

— Доносник, за когото никак не беше чувал преди — притисна го Хейт.

— Да. Но той знаеше за самоубийствата. Изглеждаше, че знае какво говори. Каза ми, че това ще ме заинтересува. Каза ми къде е ключът. Каза ми какво ще намеря. Аз тръгнах по следата. След това се появихте вие — погледна той Дарт. — Да ме вземат мътните, това е всичко, което знам.

— Без заповед! — възмути се Хейт.

— Знам, знам.

— Тия работи тук не ни вършат работа! — изрева Хейт, сочейки масата. — Вероятно това са ключови данни за шибаното разследване и не ни вършат никаква работа!

Едва сега, когато Хейт се изказа толкова сбито, на Дарт му стана ясно. Не можеше да го спомене пред другите — те нямаше да повярват. Човекът беше Зелър. Той беше намерил начин да обезсили уликите. Знаейки, че Ковалски ще налети като муха на мед на всичко, което изглежда лесно, той го беше превърнал в пионка и използвал.

Дарт се изправи.

— Ти пък къде отиваш, мамка му мръсна? — прогърмя Хейт.

— Трябва да свърша една работа.

Томи Темпълтън не обичаше да го будят в четири сутринта. Със ставането си от леглото той беше запалил цигара и сега, когато отваряше вратата, тя се люлееше между устните му. Носеше сини боксьорски шорти.

— Какво искаш, по дяволите? — сопна се на Дарт.

Детективът му подаде един плик.

— Трябват ми пет, може би десет минути от времето ти.

— Приличаш на шибана нинджа.

— Беше дълга нощ. Хванахме Ковалски в капан. Страхотна каша.

— Влизай. Почакай да сложа кафе. Не мога да мисля без кафе.

— Аз ще се занимая с кафето. Ти се погрижи за това.

Темпълтън отвори плика. Оттам измъкна черно-бяла снимка пет на седем и я заобръща.

— Уолтър Зелър? Какво значи това, по дяволите?

— Можеш да направиш това, което правиш, в обратен ред, нали?

Темпълтън изглеждаше озадачен.

— Казвам ти, трябва ми кафе. Тук имаш преимущество над мен.

— Онези рисунки.

Темпълтън погледна отново снимката намръщено.

— Разбира се.

— Имам снимка от шофьорска книжка и рисунката, която направихте с момичето.

— Да, и какво?

— Мисля, че и на двете е Зелър — поясни Дарт. — И това не е за обществена консумация.

— Дяволите да ме вземат — кресна Темпълтън. — Не ми трябва кафе. Сега съм буден.

Десет минути по-късно двамата заеха местата си пред монитора на Темпълтън. Художникът старателно увеличи снимката на Спарко и я наложи върху сканирания образ от полицейската карта на Зелър. Лицето на Зелър се помести перфектно в това на Спарко.

— Цялата работа е в разстоянието между очите и слепоочията — обясни художникът. — Това са две дадени величини, които не могат да се променят.

Той обработи с малка писалка върху една дигитална подложка и внимателно изтри челюстите на Спарко, изтъни издутите му устни и намали торбичките под очите. След миг на екрана беше останало само лицето на Зелър.

— Струва ми се, че ще получиш златна звезда, Дартели.

— Ами ако не ми трябва? — изсумтя Джо Дарт.

26.

След като Бъд Гормън се добра до предишната работа на Зелър в „Проктор секюрити“, Дарт се залови с Тери Проктор.

Охранителната фирма заемаше горните два етажа на четириетажна стъклобетонна сграда на Асайлъм стрийт. Секретарката, която наближаваше тридесетте, беше със сив вълнен италиански костюм с черни копчета и бяла блуза, закопчана в яката. Секретарят в офиса на Дарт беше сержант ирландец с брадавица на брадичката и намръщена гримаса на лицето си. След неколкоминутно чакане Дарт беше отведен по един коридор с грамоти по стените и черно-бели снимки на големи градове по света. Теди Проктор се мислеше за важна фигура в системата на охранителната дейност, а в същото време беше съвсем дребна риба. В големите фирми като „Крол асошиетид“ никога не бяха чували за него, нямаше и да чуят. От офиса му се виждаше част от река Кънектикът, кафява и ленива, и изглед от голи дървета, между които имаше тук-таме сгради. Беше декориран като евтино кафене. От скрити тонколони се чуваше музика, от която на Дарт му се повдигаше леко. Той почти очакваше да се появи някаква келнерка.

Проктор беше с груби, но красиви черти, малко над шест фута висок, с пронизващи сини очи и широки рамене, но се обличаше като търговец на коли втора употреба. Имаше позлатени копчета за ръкавели и черни очила, прорязани от бифокална линия. Прическата му подхождаше на очилата, същото можеше да се каже за усмивката му и всичко останало.

Дарт се отпусна върху една кафява кушетка, която просъска под него като змия. Проктор взе в ръката си едно дистанционно управление, насочи към стената и музиката спря. Слава богу!

— Допуснах, че може би търсиш работа — започна Проктор. Той подходи към Дарт в стила на луд мъжкар, който се опитва да го съблазни с перспективата за хомосексуална проституция.

— След напускането на отдела Уолтър Зелър е работил при теб — не му обърна внимание Дарт.

— Това, че попаднахме на Уолтър, беше голям удар — изгледа го спокойно Проктор, въпреки че на Дарт му се стори, че го изрече доста нервно. — И голямо разочарование, когато напусна. Но още веднъж, при всичко това, което му се беше случило в личен план, няма нищо толкова чудно. Не съм сигурен, че някога ще се чувства щастлив в частния сектор. — И продължи наставнически: — Някои хора не са създадени за тази работа. Не казвам, че е по-лесно или по-трудно от това, което ти правиш сега, всичко е съвсем различно. — Той си поигра с ръчния си часовник — също позлатен, като на места покритието се беше износило.

— Мога ли да попитам каква му беше работата при теб?

— Разбира се, че можеш да питаш. — Той предложи усмивка като тези от рекламите за паста за зъби и отправи към Дарт покровителствен поглед. — Стига да мога да отговоря — продължи, а усмивката остана върху лицето му. — Най-важното нещо за всяка частна охранителна фирма е дискретността, детективе — крайъгълният камък в нашия бизнес. Убеден съм, че ме разбираш.

— Няма да излезе от мен — обеща Дарт. — Не съм дошъл, за да ти повдигам поличката.

— Джо — изрече Проктор сериозно, като се наклони напред и заговори тихо. Дарт се запита дали в офиса нямаше скрит магнетофон. Донякъде той се увери, че това е така, когато Проктор посегна към дистанционното управление и върна обратно музиката, за да прикрие гласа си. Момчета като Проктор смятаха себе си за важни личности. Истинските важни личности никога не изразяваха това. — Няма да повярваш какви поверителни договори трябва да подписваш. С текст от двадесет страници. При много от тях над петдесет. — Изглеждаше, че този обем беше за Проктор източник на гордост. — Няма да повярваш, ако ти кажа какви са наказанията — при някои случаи седемцифрени суми. Аз съм законно и морално задължен да държа ципа между устните си затворен — това е всичко. — Нито един от килограмите му не съдържаше морал. — Същото важи и за хората, които работят при мен. Това е една от причините, поради които получаваме много пари. Хората идват при нас, за да не се вдига шум. Ясно? Съжалявам.

— Значи даже ако искаш да ми помогнеш, не можеш — изпробва Дарт.

— Разбира се, бих желал да помогна.

— Това са глупости. Нека ти кажа нещо, Проктор. Ако трябва, ще дойда тук с призовки.

— Ще трябва — кимна Проктор с още една театрална усмивка, видимо неповлиян.

— Нищо ли не можеш да ми кажеш?

— Съжалявам.

Дарт видя в очите на Проктор съпротива. Той не искаше Дарт да разполага с тази информация. От упоритост или поради вина?

— Намирам се в положение, при което не трябва да коментирам нищо, Джо. Бих искал да мога да ти помогна. Ясно? Съжалявам.

— Какво може да накара някого да изостави една приятна, добре платена работа само след няколко месеца? — попита Дарт. — Това не е разумно.

— Казах ти: доколкото мога да разбера, той просто не беше готов за това. Ние работим доста по-различно от вас, момчета. Разбира се, плащаме добре и затова изискваме лоялност, преданост, внимание по отношение на подробностите. Според мен на Уолтър му трябваше повече време. Трябваше му повече време, за да скърби за смъртта на жена си — това е моето мнение.

— Казваш, че причините са били лични.

— Абсолютно.

— Нищо, което да има връзка с работата му — натисна Дарт.

Проктор явно се чувстваше неудобно.

— Можеш да отговориш на този въпрос — подкани го Дарт.

Проктор блесна с пластмасовата си усмивка.

— Искаш ли да ми кажеш по какво работиш, Джо? В какво се състои интересът ти към Зелър?

— И двамата ли се интересуваме от Зелър? — попита Дарт.

— Ние изпълняваме необходима функция. Помагам ти и те облекчавам, все едно дали признаваш това, или не.

— Ти нарушаваш законите, за да постигнеш целите на клиентите си. Ние поддържаме същите тези закони.

— Ние нарушаваме малките закони — тези, които ти би искал да нарушиш. Задържане? Заповеди за претърсване и арест? Ние рядко се стремим към уреждане на въпросите по съдебен ред. Правим това, за което ни плащат да правим.

— Да нарушавате закона.

— Съвсем не. Ти знаеш това, Джо. Ние играем в общоприетите граници. Ако не беше така, щяхме да бъдем без работа. Ти знаеш това.

— Няма да ми помогнеш със Зелър? — попита Дарт.

— Не мога. Не че не искам.

— Ами ако те призова в съда и до медиите изтече…

— Заплашваш ли ме, Джо?

— Предупреждавам те, Тери — изсъска Дарт, който никога преди това не се беше виждал с този човек. — Предпочитам да бъда с ръкавици, но ако те се изхлузят… Искам да знаеш, че се отнасям много сериозно към тази работа. Не говорим за заснимане на спалнята на нечия невярна съпруга.

Това попадна в целта. Проктор повдигна рамене и се отпусна в креслото, лицето му беше червено, юмруците и челюстите стиснати.

С гневен глас той изломоти:

— Не бъди задник, Дартели. Не ти отива.

— Трябват ми отговори.

— Няма да ги получиш тук.

— Ще ги получа.

— Ще видим.

На връщане Дарт намери монетен автомат и позвъни на Гормън.

— Трябва ми списък на клиентите на една охранителна фирма в града. Можеш ли да ми го обезпечиш?

— „Проктор секюрити“?

— Можеш ли да го направиш?

— Мога да идентифицирам всички депозити и да ги проследя до банковите сметки. Това задоволява ли те?

Дарт му съобщи времето, през което Зелър е работил при Проктор.

— Ще стигнем ли донякъде? — попита Гормън с надежда.

Дарт вече беше разбрал, че част от причината, поради която този човек вземаше участие в такива неща, беше вълнението, което получаваше от работата.

— Ще стигнем донякъде — отговори Дарт. Но колкото повече приближаваме, толкова по-лошо изглежда.

27.

— Казвам ти — обърна се Теди Браг към Дарт, който седеше в задръстения офис на съдебната медицина. — Това е особена наука или като нищо може да се окаже такава, така че, ако пропусна нещо, веднага се обади, тъй като никак не искам да обяснявам всичко от самото начало.

Дарт се чувстваше неловко. В зачервените очи на Браг се четеше силна възбуда. Той показа широка усмивка, която излагаше на показ всички коронки на зъбите му. В последно време Браг не беше се усмихвал по никакъв повод. Кожата му беше придобила малко повече цвят. Сам беше дошъл при Дарт, нещо нечувано за него. Във високопарен стил беше заявил как Дарт трябва да му благодари за цялото разследване, защото без него не би узнал това, което знае, а сега, когато знаеше това, което знаеше, той знаеше, че това е важно.

— От решителна важност — беше казал той.

Дарт го беше съпроводил до края на коридора със свито сърце. Никога не беше виждал Браг такъв.

— Изглеждаш по-добре — подхвърли Дарт.

— Чувствам се по-добре. — Той посочи една металическа кутия в ъгъла на офиса, която поради всички други неща Дарт беше пропуснал да забележи. — Кислород — каза той, — добрият стар кислород — или нов кислород фактически. — Той се усмихна отново, показвайки изкуството на зъболекаря си.

— Нека изясним това — предложи Дарт, забелязвайки отворената кутия цигари на бюрото. — Продължаваш да пушиш, но сега вземаш и кислород.

— Лекарю, излекувай себе си.

— Но ти не си лекар, Бъз.

— Ти си гледай работата. Има полза. Не се заяждай. Внимаваш ли?

— Да.

Той подаде на Дарт фотокопие от една страница, която съдържаше много номерирани кутийки.

— Пълната кръвна картина, която ти трябваше. Харолд Пейн.

— Какво ни говори това? — попита Дарт.

— То говори на мен. Аз говоря на теб — отговори той арогантно. — Това, което говори на мен, е, че твоето момче е било с недостатъчно андроген. Всичко останало е наред.

— Андроген?

— Мъжки хормони. Тестостерон и компания. Твърдостта на ерекцията.

— По-полека, Бъз.

— Ние даже не сме започнали още. Казвам ти, това е вълк в овча кожа. Това е нещото, за което човек като мен живее.

— Андроген — повтори Дарт. Той си извади бележника.

Като забеляза това, Браг каза:

— Ти си добро момче. Сега разбираш за какво става дума.

— За какво става дума? Или може би имаш намерение най-напред да ме прекараш през двегодишен медицински курс?

— Без остроумия — предупреди го Браг. — Повечето хормони могат да се категоризират като пептиди или липиди. Пептидите представляват вериги от аминокиселини, липидите са мазнини. Стероидите спадат към липидите. Чуваш ли ме? Стероидите. Успях ли вече да те заинтересовам? И мъжете, и жените притежават ендокринни системи, които отделят естрогени, които възприемаме като женски хормони, и андрогени, мъжките хормони, в различни количества. Тези количества контролират развитието и зрелостта на половите органи, окосмеността, гърдите, гласа — човешката сексуалност. — Той продължи възбудено: — Слушай сега много внимателно! Мнозина наричат това също така психология на пола, защото много от пептидите имат връзка с психологическата активност. Това е деликатен и важен баланс, който обуславя размножението на всички видове. Един пептид представлява верига от аминокиселини — удължаваш веригата и това нещо става протеин. В по-късата си версия действа като хормон. На атомно ниво съществуват някои очарователни неща — но аз ще ти спестя това, освен ако не проявиш интерес.

Дай ми версията на Клиф.

Браг го предупреди:

— Ще ти е необходимо да изучаваш това, ако някога стане така, че го разбереш. Няма да бъде лесно, Айви. Нито е балистика, нито дори отпечатъци. Това е умопомрачителна материя. Щяхме да пропуснем това, ако не беше настоявал за тази картина, но ти настоя и трябва да ти кажа, че тази мръсотия ми харесва.

— Но каква стойност има всичко това? — попита Дарт.

— Говорим за много силно намалени нива на андроген. Радикално намалени нива, ако можеш да ме разбереш.

— Искам да те разбера. Опитвам се — изръмжа Дарт.

— Ще ти кажа нещо — на основание на тази кръвна картина съм готов да заложа фермата си, че Пейн е бил безполов. Никакви тестиси. Но аз проверих. — В отговор на озадачената физиономия на Дарт той продължи: — Точно така, по дяволите. Проверих това заедно с доктор Рей — бижуто е непокътнато. Което означава, че за този недостатък няма медицинско обяснение. И нека да ти кажа, че хормонната недостатъчност от десетилетия е главната тема на медиците и че аз съм много добре запознат с тази наука като цяло и с някои видове лечения.

— Това има ли нещо общо с…

— С това, че е биел жена си? Разбира се, че би могло. Можеш да бъдеш сигурен. И ако питаш мен, има. Мненията може да варират. Но там е цялата работа, че по-ниските нива би следвало да правят този човек пасивен, ненормално по-високите нива андроген могат да се очакват при един сексуален насилник. И ето къде има смисъл изследването, за което говорих. — Той посочи една купчина книги. Говореше толкова възбудено, че Дарт едва следваше мисълта му. — Част от тези неща получих снощи. Търсил съм тук и там, направих поръчки по пощата. До утре или до петък трябва да знам повече. Очарователна материя — завърши той.

— Нека си изясня това: нивата на Пейн са били по-ниски от нормалните. И предвид отвратителното му държане с жена си би трябвало да очакваме по-високи нива.

— Аз бих — поправи го Браг. — Да. И тук е по-големият проблем: кръвната картина не разкри никакви лекарства — синтетични или животински хормони, които бихме очаквали при химическа кастрация.

— Кастрация?

— Нека да ти предоставя малко фон. — Той посочи купчината книги и някакви вестникарски статии върху бюрото. — Най-напред не забравяй, че говорим за сексуални насилници, Айви. Много важно! Говорим за мъже, които примамват десетгодишни момичета и ги насилват да правят секс. Пълно проникване. Орален секс. Анален секс. Каквото можеш да измислиш. Не е хубаво. Ако става дума за нападение, в процеса на насилие се чупят няколко крайника. Има бой. Или ако е Харолд Пейн, важното е, че той я бие. Наранявания. Контузии. Фрактури. Тези момченца са зверове.

— Ако питаш дали ни е грижа дали тези момченца умират, всичко, което мога да кажа, е…

— Не питам! Виж какво, аз не плача за загубата на Харолд Пейн — не, ако сам е посегнал на живота си. Но ние и двамата поставяме под въпрос това, нали? Разбира се, че е така, защото иначе ти нямаше да си тук. Слушай ме — преди няколко години, в края на осемдесетте, във Финландия беше създадена програма за доброволна кастрация на сексуалните насилници. Свобода срещу кастрация. Групата беше наблюдавана и изучавана в рамките на четиригодишен период. Резултатите бяха внушителни: от два до четири процента рецидивизъм срещу осемдесет в контролната група — деветдесет и осем процента намаление на случаите на сексуална агресивност; а даже и тези цифри не казват всичко. Двата до четири процента насилници рецидивисти бяха прибрани за простъпки като воайорство и ексхибиционизъм. Никой от кастрираните не е извършил брутално действие от сексуален характер. Нито един.

Пое си дъх.

— Кастрациите бяха доброволни, не забравяй — продължи Браг. — Процедурата е сравнително проста: тестисите се премахват и се заменят с протеза. И не бъди прекалено опечален: известен процент от групата съобщиха, че са осъществявали полов акт приблизително веднъж месечно. Но осъдителното поведение, причинено или от производството на дефектни хормони — ако щеш — или свръхпроизводството на организма, беше изцяло елиминирано. Казано на прост английски език, кастрацията дава резултати.

— Но екипировката на Пейн е била непокътната — напомни Дарт.

— Учените и изследователите у нас се кланяха на религиозния канон и считаха кастрирането за варварско. Това въпреки очевидния успех. Но това доведе до нови опити: американското правителство реши, че би било в по-малка степен варварско решението да се използват големи дози естроген, на теория да се контрабалансира лошият ефект от свръхпроизводството на тестостерон. Това е известно под името химическа кастрация. В някои от нашите затвори беше изпробвано на доброволна основа. То пропадна в два пункта. Първо, поради важни и очевидни проблеми, характерни за този подход: поява на гърди, изчезване на брадата, промяна в гласа. Второ, ами просто нямаше резултат. Финансирането беше орязано и програмата изоставена. Върнахме се към практиката сексуалните насилници да се заключват, но за много кратко време.

— Теди…

— Къде отивам с това? — попита той риторично. — Нека ти обясня. — Той завъртя стола си и показа една от няколкото сиви картонени кутии с размер и форма на кутия за обувки. Отстрани капака и измъкна една пластмасова торбичка, в която имаше по-малка пластмасова торбичка, в която се намираха стъклениците от Хамилтън корт 11. — Не ми говори за недопустимостта на този доказателствен материал, защото всички тези неща вече ги чух. А освен това проблемът е твой. Аз не давам пет пари. Моята работа се състои в това да се ориентирам в материала. Този материал ми е ясен, момчето ми.

— Говори.

— Мъртви вируси. — Той посочи стъклениците. — Това да ти говори нещо?

— Ваксина?

— Ти си добро момче — кимна Браг, явно впечатлен. — Само че в дадения случай грешиш. Наблизо си, но все пак твоето е цигара, но не пура.

Споменаването на пурата напомни на Дарт за Зелър и той се загледа внимателно в Браг, за да разбере дали той не знаеше повече, отколкото Дарт можеше да допусне. Реши, че не знаеше.

— И така?

— При генната терапия в момента съществуват три системи, които се прилагат нашироко.

— Генна терапия — повтори Дарт като ехо.

— ДНК. Основата на живота.

— Разбирам — каза развълнувано Дарт.

— Предполагам, че нашият господин Пейн е бил в програма за генна терапия.

Най-после Дарт разбра накъде биеше Браг.

— Програма, която включва сексуални насилници, биячи на съпруги?

Браг кимна.

— Нарича се „антисмисъл технология“. Свежда се до това, да се разбере кой ген причинява лош ефект, а след това с този ДНК материал се въздейства на този ген. Тази технология се използва успешно при висок холестерол. Има голямо бъдеще. След осемдесетте години правителството прояви голяма активност и интерес към човешките ДНК и даже създаде специален проект.

— Открихме следи от убождане — заекна Дарт. — Помислихме за даване на кръв или продажба на плазма.

Браг изигра сцена, при която си забива игла в ръката.

— Инжектиране на мъртви вируси, смесени със свежи гени. Това е крайното решение — каза той. — Няма нищо варварско. Фиксираш гена, коригираш хормоналния дисбаланс, подобряваш поведението. Все едно отрязваш топките без нож. Прекъсваш веригата. Не казвам, че точно това става тук. Но е възможно.

— Колко възможно?

— Напълно възможно. — Браг посочи стъклениците. — Ако това нещо е каквото мисля, че е, то е острието на ножа.

28.

— А ти какво мислиш? — попита Аби.

— Мисля, че Зелър знае за тези тестове по генна терапия. Мисля, че не иска някой да предлага лечение за сексуалните насилници — още едно извинение да бъдат пускани под наблюдение. Несбит беше на свобода под наблюдение по времето, когато уби Лъки и другите три.

— Трудно е, нали?

— Как така? — попита Дарт.

— Никакви сълзи за хора като Джералд Лорънс. Една част от мен — голяма част — желае смъртта им. Работя с техните жертви и това, което им е причинено, ме разболява. О, да — увери го тя. — Не мисли, че свиквам с тези неща. Човек никога не свиква с тях.

Думите й бяха облекчение за Дарт, който се боеше, че тя беше загрубяла, че и от нея беше откраднато нещо. Той обясни:

— Това много повлия на решението ми да не продължавам с Ледения човек: кого го е грижа? Мъртви те са по-добри, отколкото заключени. Но ако съществува лечение?

— А какво ще кажеш за толкова многото сексуални насилници, които дават израз на покаянието си и истински искат да спрат? — попита тя. — Знам. Въпросът не е от лесните.

— Знам какво трябва да се направи — изрече като на себе си Дарт, като сам изпитваше страх от мисълта си.

— Аз също знам какво трябва да се направи — пробърбори тя прелъстително. Носеше стегнати сини джинси и отпуснат сив пуловер, който Дарт намираше за провокационен, защото, когато тя се навеждаше, той се разтваряше. Като пиеше бира от бутилката, тя седеше в единственото останало на Дарт голямо кресло, левият й крак от време на време се премяташе върху страничната облегалка.

Той приготвяше скариди с ориз, като се опитваше да се съсредоточи върху точното изпълнение на рецептата. Мак шумолеше в краката на Аби.

— Преди да започнеш това — продължи тя, — направи една пауза. Започне ли се веднъж, спиране няма. — Направи му знак да седне. — Разкажи ми за Ковалски.

Дарт отвори една бира.

— Възможно е да говори истината. Разказа ни една и съща история три пъти. И добре си спомня подробностите. При разпит на ченге неудобството се състои в това, че той знае към какво се стремиш.

— Но ти му вярваш — вметна тя.

— Вярвам му. Хейт не му вярва. И аз не мога да кажа на Хейт, тъй като това въвлича Зелър, а аз не съм готов да прехвърля всичко това върху него.

— Лично аз никога не съм вярвала и дума на това, което казва Ковалски. Той е глупак в пълния смисъл на думата. — Тя попита: — Какъв е неговият статус?

— Случаят ще бъде преразгледан. Междувременно той все още е на активна служба.

— Не мисля, че се интересува прекалено много от теб.

— Никога не се е интересувал.

Тя отпи от бирата и остави бутилката на масата. Нещо я вълнуваше силно.

— Какво ще кажеш за тези тестове — попита той.

— Питаш ме дали съм чула нещо? Дали са открили някакъв ненормален ген у сексуалните насилници? Доколкото ми е известно, не. Но слушай, от години се носят слухове за някакъв ген на престъпността. Чувал си за това нещо. „Таймс“ съобщи миналия февруари, че генът — комбинация от гени — е бил идентифициран. Няма нищо невъзможно. — Тя попита риторично: — Съществува ли някакво лечение за такива хора? Не съм чувала такова нещо. Засега не съм. Но както казва Теди Браг, останете на същата вълна.

— Щеше ли да научиш, ако се правеха изпитания с такова нещо?

— Съмнително. Не. Толкова важно и спорно нещо би било забулено от секретност. Нямаше да науча за него, преди да е станало публично достояние. Засега няма нищо подобно. Следя.

Беше хубаво, че тя е тук. Приятно. Удобно. Тя изпи бирата, стана, отиде при кухненските чекмеджета, откъдето взе това, което й трябваше, за да сложи масата. Дарт следеше действията й с приятно чувство.

— За какво мислиш? — попита тя, поставяйки пред него една вилица.

— Ковалски — излъга той. И се изкашля.

— Тази кашлица не ми харесва — избъбри тя. — Ти си свикнал с нея, нали?

Не му се щеше да й говори за това. Не беше казвал на никого и не виждаше защо трябва да го направи сега. Започна:

— Това не е най-добрата история. — И му стана чудно как така устата му така умишлено беше отказала да се подчини на мозъка му. — Всъщност това е лоша история — добави той, като му стана чудно откъде беше дошло и това.

— Не си принуден да ми кажеш.

Не, не искам да ти кажа, отговори мозъкът му.

— Имах това, което ти би могла да наречеш безотговорна майка. Пияница. Тя беше пияница. А баща ми беше никой. Никога не съм го познавал. Поне така мисля. Но майка ми беше… брат й беше разпространител на наркотици. Значителен. Много пари. Тя беше, не знам как да се изразя, объркана. Той се погрижи за нея. Беше кривнала далече от правия път. И аз бях на същия път, поне в началото. Това беше моето начало. Като дете, нали разбираш. Изпълнявах поръчки. Готвех. Поръчките се свеждаха главно до купуване на алкохол. Купувах й пиячка. И сега си мисля за това, за момчето, което купува от близкия магазин. Господи, какво време от живота ми беше това!

— Лош път? — попита тя.

— Беше зла и пияна — поясни той.

Отпи от бирата. Не му се говореше за това. Страхуваше се, че тя ще разбере намека. Да промени темата. Едва ли имаше смисъл: тя го гледаше в очакване.

— Беше объркана за всичко. Пари. Алкохол. Понякога изпиваше цяла бутилка докато съм на училище, а до завръщането ми мислеше, че въобще не съм купувал тази бутилка, че съм изхарчил парите й, като че ли бяха нейни, парите. Веднъж месечно получаваше чек. От брат си. Пари от наркотици, както по-късно разбрах. Лоши пари. — Той се почувства малко по-спокоен. Не беше чак толкова трудно да се говори на тази тема, колкото беше очаквал. Тя изглеждаше заинтересована, но не ужасно разстроена. Винаги беше мислил, че ако говореше за това, слушателят му би се разстроил — така, както той се чувстваше. Бесен. Истински бесен.

— И така, ти се разболя? — попита тя. — Кашлицата — му напомни.

— Не, не — възпря я бързо. — Не се разболях. Аз… тя… когато побеснееше, когато се объркваше, тя… тя си го изкарваше на мен. Предполагам, защото съм й бил подръка.

— Биеше ли те? — попита го, но въпросът й имаше за цел да внесе яснота, не да отправи обвинение.

— Да — кимна той. — Имаше такова нещо. — Помисли, че е време за ориза със скариди. Чувстваше се нервен, нищо не можеше да го успокои. — Да, биеше ме — призна. Колко пъти беше лъгал училищната сестра за това? Колко много години не я беше издавал? А точно в тази нощ той изведнъж започна да сваля бремето от себе си. „Какво става, по дяволите!“, се питаше. — Биеше ме непрекъснато. И след толкова много бой трябваше да се науча да бягам. Боят те учи да бъдеш страхливец — поясни с неохота. Това беше най-трудното за него — че е трябвало да бяга. През всичките по-късни години, а и сега бягството от нея му се струваше нещо недостойно. Като че ли не беше достатъчно силен. Винаги беше искал да отвърне на ударите й с удар. Никога не беше вдигнал ръка. Лицето й беше цялото подуто, очите й нефокусирани. Кой би могъл да удари такова нещо?

— Не е необходимо да говориш за това — повтори тя. Бяха изминали няколко минути. Той разбра, че не беше докоснал храната си. — Но аз искам да чуя, ако наистина имаш желание да говориш.

— Бягах — повтори той. Почувства паренето в очите си и се замисли дали не трябва да напусне масата. — Бягах — каза го отново. Преглътна. Имаше чувството, че в гърлото му беше заседнала пилешка кост. — И се научих да се крия, докато тя се укроти. По-точно, докато загубеше съзнание. Често я намирах на пода. Като кит, излязъл на брега. Легнала. Не можех да я мръдна. Мислил съм си, че е мъртва. Предполагам, че съм искал да бъде така. — Той почувства, че в очите му се появяват сълзи и че няма сила да им се противопостави.

Аби не изглеждаше силно повлияна. Тя продължаваше да го гледа напрегнато, но той чувстваше, че от нейна страна нямаше присъда. Тренирана е за такова нещо, помисли, като изведнъж разбра защо беше избрал да каже всичко това точно пред тази жена. Тя е подходящата.

Той продължи:

— И така, аз се криех. Шкафът. Мазата. Имаше една мебел в столовата, където можех да се настаня. Но тя ме намираше. Почти винаги. Докато не открих сушилнята. Сушилнята за дрехи.

Лицето й оставаше спокойно, не разкриваше никакво мнение, никакво съчувствие, никаква жалост и все пак той беше убеден, че тя го е чула. Чудеше се дали може да бъде толкова обективна, толкова спокойна вътрешно или това беше някакъв вид поведение, което е усвоила като професионалист.

— Не й мина нито веднъж през ум да погледне в сушилнята — обясни той. — Това се превърна в мой първи избор и много пъти, когато съм се занимавал с прането, съм го измъквал оттам и бързо съм се вмъквал вътре.

— Горещината — разбра тя. — Дробовете ти.

Той кимна. Нещо дразнеше гърлото му, но не искаше да кашля пред нея, защото изведнъж му се стори, че това би могло да изглежда умишлено. Затова само преглътна и каза просто:

— Да. Мисля, че като съм се крил там, съм ги изпържил.

Той отпи. За да прави нещо. Ръцете му да са заети. Да спрат да треперят. За да има нещо, към което да отклони погледа си. Имаше чувството, че може би пет минути са преминали в пълна тишина. Повече приличаше на час.

— Благодаря ти — каза тя.

Изведнъж той се почувства неудобно. Беше свалил маската си и изглеждаше невероятно уязвим.

— Жива ли е още?

— Не, но остана жива дълго време. Бях на осемнадесет. И все още живеех с нея. Не питай защо. — Той се поколеба. — Контролираше положението. Предполагам, поради това.

Аби излезе от креслото си и го приближи. Перна с тялото си неговото кресло, плъзна единия си крак над Дарт и седна в скута му с лице, обърнато към неговото. Пооправи косата му и повтори:

— Благодаря ти. — Изтри следите, които бяха оставили сълзите му.

Той почувства нещо подобно на виене на свят след поглеждане от голяма височина, обхванат от облекчението, че се е изповядал пред някого. Тя като че ли плуваше над него, той почти не чувстваше, че е седнала, въпреки че беше възбуден от контакта. Топлината й. Тя се наклони, за да го целуне, като го доближаваше с игриви движения, търсейки всички възможни видове контакт, дотам, където краката й погълнаха талията му и го обхванаха здраво. Целувката беше нежна, но по никакъв начин невинна. Той я зацелува, тръгвайки от брадичката й и продължавайки надолу по шията й, и тогава тя прошепна:

— По-грубо. — И той засмука нежната кожа на шията й в устните си.

Тя потрепери и замърка. Той почувства надигащата си ерекция.

Тя се притисна нежно към тялото му, протърквайки леко гърдите си срещу него, бедрата й следваха същото движение. Той я наклони назад и устните му намериха мястото, което не беше закрито от пуловера, езикът му я рисуваше, докато ръцете й се спуснаха зад него и издърпаха ризата му. Топлите й пръсти заиграха по гърба му, изпращайки светкавици нагоре по гръбнака му, които караха кожата му от главата до петите да настръхва.

Аби познаваше добре обекта на вниманието си. Гърбът й се беше нагорещил и колкото повече той целуваше шията й, толкова повече растеше възбудата й, докато накрая тя сподави един многозначителен смях, дал глас на удоволствието и сигнал, че вече бяха излезли от някаква рамка. Той целуна гърдите й през пуловера, при което тя се освободи от него с решително освобождаващо движение и устните му намериха твърдостта на зърната й. Тя сложи ръка зад главата му и притисна здраво устните му към себе си и отново пропя със същия предизвикателен приятен звук. Плъзна надолу ръцете си и дръпна ципа на джинсите си. А след това в една експлозия на енергия за кратко време играта беше обсебена от нея. Тя слезе от креслото и го поведе през коридора в спалнята, разсъбличайки се по пътя.

Когато стигнаха леглото, тя беше гола над талията, а бикините й свлечени до глезените. Обърна се към него, съблече го бързо и го дръпна към себе си. Притиснаха се един към друг и той можа да почувства бързите ритмични удари на сърцето й. Кожата й беше невероятно нежна — нямаше нищо твърдо в тялото й. Тя не беше тежка, но не беше и стегната. Кожата й беше кремава, еластична — той като че ли за първи път беше с тази жена. Тя се притисна срещу ерекцията му, ноктите й се плъзнаха надолу по гърба му.

Ръцете й го обхванаха здраво и го задържаха срещу нея, докато тя леко разлюля бедрата си и изведнъж той почувства нейната влага. Дарт целуна рамото й и продължи по шията, а тя отпусна глава назад и той видя, че се усмихва.

— Знаеш ли какво? — попита го, без да очаква някакъв отговор. — В деня, когато говорехме за папката на Лорънс? Исках да скоча върху теб, точно тогава, направо. — Тя простена, когато той очерта с език топъл кръг около зърното й. Потрепна, когато почувства зъбите му.

Тя отдръпна назад главата си и го целуна с отворена уста по устните. Изведнъж пръстите й бяха навсякъде. Той почувства, че му се вие свят.

Целуна другата й гърда и всмука зърното, при което почувства втвърдяването му.

— Обичам това — прошепна тя, одрасквайки леко с пръсти зърната му. Бедрата й продължаваха да се люлеят, тя го обхвана с ръка и протърка връхчето му по себе си. То беше хлъзгаво и затоплено от нейните сокове. — Обичам и това — каза тя. Задвижи го нагоре и надолу, очите й бяха затворени, гърдите й пламнали в червено. Той искаше да бъде в нея, но тя го държеше на разстояние, радвайки се на допира.

Той затвори очи. Тя се изви и застана над него и в същия миг той беше в устата й и го обля вълна от трепетно удоволствие. Езикът й твореше чудеса и тъкмо когато той се страхуваше, че може би пътят за отстъпление е отрязан, тя отмести целувката си назад към корема му и го яхна, отваряйки се за него, плъзгайки се насреща му, но все още, без да го допуска в себе си.

Той я превъртя, а тя го издърпа върху себе си и позволи навлизане само на главата. Опиянена и загубена, тя се мъчеше да поддържа очите си отворени, премигваше бързо.

— Почакай — прошепна тя, все още продължавайки да го направлява. Присви очи. — Ъм — измърмори. — Да. — Ускори ритъма. Беше хлъзгава. Когато постигна облекчение, от нея се изтръгна неясен шум, който съвпадна със спазмите, които преминаха през тялото й в горещи вълни. — Боже, да — измърка тя, гърбът й се изви, гърдите й изпъкнаха напред. Дарт целуна гърба й и тя изпищя. — Да… Да!

В очите й имаше див, безумен израз — като на човек, събуден бързо и изтръгнат от невероятен сън. Изглеждаше едновременно учудена и развълнувана, лицето й гореше, усмивката й беше ярка. Поставяйки ръцете си под него, тя продължи да го забива в себе си, налагайки ритъм, преплитайки краката си в неговите и след като образуваха едно цяло, отблъсквайки се от леглото и още повече поглъщайки го в топлината си.

— Трябва да бъдем предпазливи — предупреди Дарт, чувствайки, че губи контрол.

Тя се засмя, очите й бяха приятно притворени.

— Кажи ми, когато си наблизо — предрезгавя тя.

Той се засмя нервно.

Без да сваля погледа си от него, тя го вклини в себе си със силен тласък на ръцете си, учестявайки ритъма.

— Хммм? — простена тя закачливо, явно чувствайки уголемяването му в себе си. — Кажи ми кога ще свършиш — напомни му тя.

Той я целуна по шията и после по-нагоре, стигайки лицето й. Тя пропя.

— Искам да се дръпнеш и да свършиш върху гърдите ми — прошепна тя. — Искам да ме облееш цялата.

Тези думи бяха повече, отколкото Дарт можеше да понесе. Вече почти експлодираше, когато каза:

— Ще ти се изпълни желанието.

При отдръпването си той беше посрещнат от топлата й ръка.

— Направи го за мен — просъска тя разгорещено. — Направи го хубаво. — Тя се сгуши по-ниско под него, така че той да може да я яхне и тя го масажира, докато в прилив на растящо желание той изригна, изпръсквайки гърдите й. — Да! — каза тя, без да прекъсва заниманието си, като с лявата си ръка разнесе пяната му по кожата си. После го освободи от хватката си и с две ръце, все едно, че това беше лосион, втри течността в кожата си, по гърдите си, гръдният й кош беше рубиненочервен, очите затворени, тънките й устни се усмихваха и потрепваха, като че ли говореше. Зърната й бяха твърди и изправени, тя мъркаше от удоволствие, продължавайки да се масажира, задоволена, кимаща леко, като че ли изразяваше съгласие с нещо казано, с нещо, за което може би си мислеше. Ръцете й се движеха плавно по тялото й, течността по кожата й бързаше да засъхне. — Толкова е гладко — каза тя, — толкова нежно — отваряйки отново очи. Двамата се усмихнаха. — Опипай — помоли го, насочвайки ръката му върху гърдата си и прокарвайки я по кожата, върху която се разстилаше тайнствена материя, подобна на фино сухо масло.

Бялата кожа на гърдите й блестеше топло в светлината. Въздухът беше смесил в себе си уханието на двамата, беше силен и опияняващ. Той почувства леко замайване.

— Изумително, нали? — промълви тя, все още държейки китката му над гърдите си. — Хубаво — прошепна. — Беше много хубаво.

Дарт се отдръпна и се строполи до нея, премалял и замаян от наслада. Продължи да лежи така. С пръстите, преплетени върху белия й корем, със затворени очи, тя се усмихваше, но не казваше нищо. Дарт помилва ръката й и усмивката й стана по-широка и тя отново кимна, съсредоточена в себе си. Тази секретност, тази уединеност на удоволствието беше, което той намираше така интригуващо. Наблюдаваше я през приятния полумрак на стаята.

Няколко минути по-късно, все още със затворени очи, тя попита:

— Имаш ли да ми дадеш някаква копринена риза?

— Имам много ризи.

— Копринени?

— Имам една, която е копринена — отговори той. Беше му от Гини като подарък за рожден ден. — Черна.

— Нямаш нищо против? — попита го, като обърна главата си така, че сега носовете им бяха съвсем близо един до друг.

— Ни най-малко.

— Чувствам кожата си толкова приятно — изрече тя по начин, който го стимулира.

Тя скочи неочаквано, запали нощната лампа и гола, като не се смятаха чорапите й, приближи и претърси шкафа му. След като намери ризата, тя обърна лицето си към него. Тялото й продължаваше да бъде облято с розово, лицето и очите й искряха, гърдите й имаха матови отблясъци. Мушна дясната си ръка в ръкава.

Досещайки се, че беше направил пропуск, Дарт каза:

— Искаш ли да вземеш душ? Да си поделим един душ?

— О, не — отказа тя решително, придружавайки думите си с характерната си лукава усмивка. — Не искам да загубя това.

В този момент високо прозвуча противопожарната аларма и Дарт скочи. Той подуши дим. Побиха го тръпки страх. Много се страхуваше от огън и този страх водеше началото си от факта, че майка му пушеше.

Може би причината беше страхът от сушилнята от времето, когато беше малък, или споменът за голям пожар на Запад, на който беше станал свидетел като тийнейджър — големи огнени вълни със светлооранжев цвят, които се носеха по равнината и прострелваха с гъсти сиви сажди синьото безкрайно небе — или може би, помисли си той, просто една интуитивна реакция срещу нещо, което би могло да причини бърза смърт, но Дарт почувства паника и въпреки че видя ужасения израз на Аби и движението на устните й, той не чу никакви думи. И двамата си бяха навлекли дрехите — той даже не си спомняше как беше станало това — и сега стояха в коридора. Поради горещината тя потърси с опипване вратата на апартамента, коленичи и подуши между килима и вратата.

— Всичко е наред — я чу той да казва, така, като че ли някой най-после беше усилил звука.

— Готова ли си? — попита той.

— Тръгваме — се чу гласът й над стържещия звук от алармата. Някъде отдалече прозвуча първият плачлив вой на една сирена. — Ти готов ли си?

Той кимна, вниманието му беше приковано върху всичко онова, което оставяше след себе си, върху спомени и предмети от времето, прекарано тук с Гини. Тя сложи ръката си на дръжката на вратата.

— Бавно — предупреди я той, отдръпвайки се встрани.

Тя кимна и отвори вратата. Нямаше никакъв пламък, никакъв облак дим, само усиленият звук на алармата и виковете и бягащите стъпки.

Мак пое надолу по стълбите. Всеобщ хаос цареше около тях, докато бързаха към централното стълбище и започнаха спускането си. Миризмата на мазен пушек завладяваше всичко. Това беше миризма на страх и стара боя и прах, на всички тези години, през които Дарт беше използвал тези стълби, избягвайки уморения асансьор. Беше миризма на финалност.

Докато слизаха, димът се сгъстяваше, обвиваше ги като мъгла. При всеки завой на металния парапет те проверяваха дали са заедно. Широко отворените й очи го огледаха. Отдолу идваха звуци, пълни с паника. Два етажа по-долу Дарт зърна няколко познати лица и му стана чудно как е могъл да живее толкова години на това място и да познава толкова малко от съседите си. Те го познаваха, главно знаеха, че е полицай, и макар че имената на някои му бяха известни, това не беше достатъчно.

— Госпожа Еймъри — каза той на Аби, когато се спря пред изхода за пожар на приземния етаж.

Елеонор Еймъри се движеше в инвалидна количка и беше избрала тази сграда поради близостта й с един от градските автобусни маршрути. Тя наближаваше осемдесетте и страшно много държеше на независимостта си.

Както изглежда, Аби се ориентира по начина, по който го каза, и се спря, за да му помогне да установят дали вратата е нагорещена, преди да продължат до коридора долу. Тук димът беше по-тежък, по-гъст и според Дарт той идваше от гаража, гореше кола и това намали паниката, понеже огънят можеше да бъде ограничен достатъчно в бетонния гараж.

Изтичаха по дългия коридор и едва тогава Дарт разбра, че единствената светлина идваше от алармените лампи, факт, който му беше убегнал. При цялата ми тренираност, помисли си той, като не можеше да разбере как така толкова лесно беше станал жертва на паниката, която сега чувстваше зад себе си, и беше радостен, че вече я няма.

— Кой апартамент? — чу той гласа на Аби зад себе си.

Той отвори вратата с крак и й даде знак да влезе. Аби се зае със стаите вляво, а Дарт с тези вдясно.

Елеонор Еймъри не беше в кухнята, нито в малката всекидневна, нито в трите малки стаички, които Дарт бързо претърси.

— Джо? — подвикна Аби.

Елеонор Еймъри беше в спалнята си, свита на кълбо в далечния ъгъл, на коленете й имаше нощница, до нея, подпряна на стената, инвалидна количка. Тя беше в шок, мътните й сини очи бяха като стъклени, широко отворени и загледани неподвижно в пространството.

Аби се наведе, опита се да говори с жената, но беше безполезно. Много внимателно тя подложи ръцете си под прегънатите колене на жената и зад главата й, и заедно с Дарт я вдигнаха. Дарт я пое изцяло в ръцете си, докато Аби помогна на жената да обвие врата му с ръка.

Много наскоро бяха навън в една уличка зад сградата и Елеонор Еймъри беше поверена на грижите на пристигналата спешна помощ. Аби беше застанала до жената и държеше ръката й. Уличката беше тъмна, проблясваха само фаровете на колите на спешната помощ, а от гаража към небето се устремяваше енергично гъст облак черен дим. Мястото беше препълнено с кибици, както и с живеещи в сградата в пижами, дъждобрани и какво ли не още, което им беше попаднало. Някои държаха в ръце домашните си животни. Една жена гледаше към прозорците си и плачеше. Мак беше заел позиция встрани от хаоса, подобно на старец, който наблюдава парад.

Дарт почувства студа. Почувства се неудобно и не на място, след като беше свикнал да бъде този, който реагира на извънредно произшествие, вместо да бъде свидетел. Имаше толкова много неща, за които съжаляваше, че не беше взел. Снимки. Подаръци. Писма. Първата си полицейска униформа. През главата му премина дълъг списък, докато наблюдаваше как димът поглъща четирима пожарникари в пълно снаряжение при втурването им в гаража. Надяваше се всичко да свърши бързо. Нощният въздух беше изпълнен с накъсания шум от разговорите по радиотелефоните, от писъците на деца и ахканията на възрастните, и от безкрайния рев на издаваните заповеди. За непосветения, за страничния човек усилията на спасителите изглеждаха хаотични и дезорганизирани. Но не и за Дарт.

Той скръсти ръце и се стегна в усилие да отпъди студа.

Дрезгав и нетърпящ възражение глас каза тихо:

— Не се обръщай, Айви. Ако ме чуваш, кимни. — Дарт кимна. Той подуши задушливата миризма на дим от пура въпреки дима във въздуха и разпозна плътния бавен глас и начина, по който този глас произнесе прякора му. — Не мога да направя нищо — промърмори Уолтър Зелър. Дарт, който беше напълно слисан, почувства присъствието на Зелър, когато той пристъпи по-наблизо и додаде шепнешком: — Малък проблем с твоето волво, просто късо съединение под таблото. Ако пластмасата беше по-малко, може би въобще нямаше да се запали.

Дарт имаше толкова много неща за казване, че не можа да изрече нищо, мислите му се задръстиха някъде около езика му. Какво да каже за пожара и хаоса, и изненадата, която Зелър му беше устроил.

— Ще разбереш. Поне ако ти е останал малко разум, ще разбереш — добави той. — Не мога вместо теб да върша шибаната ти работа, момче. Казах ти го. Бих искал да мога. Но тогава няма да издържиш на напъна, нали? Трябва да свършиш тази работа сам. Трябва да отклониш енергията от малката глава и да я насочиш обратно към голямата.

Къса пауза и гласът продължи:

— Това, за което искам да размислиш, Айви, е — и което искам да запомниш, е следното: ти гледаш това, което знаеш, това, с което си запознат, вместо да се поровиш и да откриеш истинската причина. — И приключи: — Да откриеш, че всичко е свързано.

— Генната терапия — промълви Дарт.

— Може би наистина слушаш. — Той додаде: — Може би трябва да ти се обадя пак. Знаеш как обичам да действам, сам.

— И така, ти си запалил колата ми? — изрече Дарт силно разгневен.

Той понечи да се обърне, но Зелър го спря с едно строго:

— Недей! — И после: — Не е безопасно.

— За теб?

— Това са убийства, Айви, но не е това, което ти мислиш. Аз знам какво си мислиш. Напиши си шибаното домашно. Направи услуга на двама ни.

В далечния край на уличката спря стара очукана кола. Не полицейска кола, не пожарна. При мигащите светлини Дарт не можеше да различи цвета, нито да огледа лицето на човека, който отвори вратата на колата и бързо погледна навън, преди да се прибере отново вътре и да отпраши, когато един полицай го приближи и му нареди да се отстрани.

— Виждаш ли това? — попита Зелър. — Те преследват мен, Айви. Защо? Защото знам истината — защото открих истината! Открий я, по дяволите. Напиши шибаното си домашно.

Дарт каза тихо:

— Хормоните. — Той почака една секунда, обърна леко главата си и добави: — Някакъв вид лечение.

Зелър не отговори.

За втори път Дарт направи опит да се обърне, очаквайки, че ще му се попречи, но вместо това забеляза тъмните сенки непосредствено зад себе си, които се накъсваха единствено от ритмичния хипнотичен пулс на светлините от колата на спешната група.

Зелър беше изчезнал — беше се изпарил, въпреки че Дарт все още чуваше шепота му над рамото си.

Неговият учител. Неговият наставник.

Изчезнал.

Неговият убиец?

За част от секундата Дарт се усъмни дали не беше си представял целия този разговор. Той отново огледа около себе си, като внимателно търсеше някакво възможно скрито място.

Изчезнал.

Това са убийства, Айви, но не е това, което си мислиш.

„Лъжи!“, помисли Дарт. „Трикове! Той си играе с мен.“

Открий я, по дяволите! Напиши си шибаното домашно.

Дарт почувства гадене в стомаха си. Пушекът се издигаше като спирала в нощното небе, а след малко той също беше изчезнал.

29.

По време на прехода между дневните и нощните дежурства детективите работеха слабо, понякога заспиваха на бюрата си, както водеха разпити или даже по време на телефонни разговори. Вкиселяваха се, избухваха. Групата на Хейт, която включваше Дарт и Ковалски, току-що беше застъпила между полунощ и сутрешната смяна и преминаването през помещенията, заемани от отдела за престъпления срещу личността, беше като преминаване през минно поле. На всичко отгоре сградата беше в ужасно състояние, имаше теч, който, както изглежда, никой не беше в състояние да спре, и в далечния ъгъл до машината за кафе бавно, но постоянно капеха капки в голям бял пластмасов леген. Непрекъснатият шум беше източник на постоянно раздразнение. Към него се прибавяше и обичайният при работа шум, към който Дарт и колегите му бяха отдавна привикнали.

Дарт имаше грижата за случай в северния край на града — наръгване в домашни условия, негърка беше убила пияния си любовник. Чувстваше се щастлив, тъй като това беше ранно повикване, в осем и тридесет вечерта, и името му отпадаше от телефонния списък. Остатъкът от нощта щеше да премине в написване на безпроблемен доклад, в разговор с прокурора и в очакване на изгрева, след което щеше да бъде свободен.

Беше стигнал до средата на доклада си, когато познатите шегички се изтощиха и свършиха и се възцари тишина. Измина съвсем малко време, докато това се почувства, и тогава Дарт вдигна глава и се завъртя в креслото си, за да види Гини Райс, която стоеше на вратата. Всички в отдела бяха следили отблизо драмата на техния разрив и неочакваното й появяване беше успокоило колегите му.

Тя носеше кафяв панталон и бяла блуза под зелен пуловер. Имаше две обици на лявото си ухо и огърлица, която представляваше малка златна верижка.

Дарт стана от мястото си и я приближи, за да я поздрави, правейки това с възможно най-спокойния си глас.

— Здравей — каза той.

— Здравей, Дарт. Някъде, където да можем да поговорим?

Той я отведе в стаичката и двамата седнаха до издрасканата маса, където лежеше отворен един брой на „Оръжия и амуниции“.

— Може би съм малко загазила — започна тя. При по-внимателно вглеждане се забелязваше, че е като леко зашеметена или преуморена. Не беше много наред.

— В какво се състои бедата?

— Може и да е нищо.

Той взе ръката й в своята, беше много объркващо. Чудеше се как след болката, която му беше причинила, беше способен така мигновено да се почувства добре с нея.

Тя продължи:

— Новите полици. Помниш? Добрах се до сметки…

На два пъти Дарт я беше прикривал, беше й помагал да се измъкне от неприятности със закона, само за да бъде заловена трети път. Това доведе до федерална присъда, нещо, което Дарт не можеше да промени. Сега той се чувстваше виновен за това, че беше поискал от нея да свърши тази работа.

— Излиза, че има десетки нови сметки, всички платени от фондове трансфери от една и съща сметка. Корпоративна сметка в Юнион банк.

— Десетки?

Тя кимна.

— Всичките на мъже и въпреки че не съм ги проверила всичките, знам, че най-малко трима от тях имат съпруги, регистрирани в системата като жертви на насилие.

Тестовете, помисли Дарт. Не каза нищо.

— Мисля, че е станало това, че навлизайки в Юниън тръст, съм нахлула през защитна врата.

— Нахълтала си в банка.

— Електронно — уточни тя, добавяйки като самозащита: — Как иначе бих могла да разбера кой е платил всичко по застраховките?

— Било е претърсване — промърмори той, предполагайки, че осигуровката е била използвана като подтик за добиране до обекти за тестуване.

— Какво?

— Няма значение — махна с ръка той.

— Мислех, че имам на свое разположение дупка в стената — обясни тя. — Мислех, че съм влязла много чисто. Но може би на излизане съм стъпила върху нещо. Не знам. Знам само, че моят софтуер откри, че съм под наблюдение.

— Следили са те? — възкликна той.

Тя кимна.

— Изглежда знаят какво съм търсила.

— И ти дойде направо тук?

Лицето й стана много сериозно.

— Не трябваше да постъпвам така, нали?

— Човек никога не знае — проточи Дарт. — Съмнително е дали са те поставили под физическо наблюдение. Ако бяха федералните…

— Щяха да ме арестуват — довърши тя. — Разбираш ли? — Наклони се напред. — Тази е една от причините, поради които дойдох направо тук. Надявам се — по дяволите, моля се на Бога, че може би при вас ще се намери някаква постановка, нещо по-леко… Защото иначе…

— Това е работа на частна фирма — каза той.

— Да, частна. И какво, те могат да ми разгонят фамилията в съда. Предпочитам да си имам работа с вас, отколкото с някоя корпорация.

— Могат да те преследват по един или друг начин, но няма да го направят. — Корпорациите рядко прибягваха до услугите на съдилищата. Те огласяваха случая и демонстрираха, че системата им е уязвима на електронна атака. Предпочитаха да не се вдига шум, като често пъти се отказваха от всякакви обвинения, като в замяна се задоволяваха с някаква мярка срещу извършителя на пиратското деяние. При случай въпросният нарушител получаваше предложение за работа от същата тази компания. Той й напомни: — И не е добре да си имаш работа с нас, защото си в изпитателен срок. Едно второ осъждане…

— Ще лежа в затвора. Знам. — Тя кръстоса ръце и сви рамене. — Изплашена съм до смърт, Дартели — промълви тихо. — Но ти открих името на компанията. Поне не идвам с празни ръце.

— Хората, които са купували тези полици?

— Те са плащали от корпоративна сметка под името „Роксин инк“.

Бъд Гормън щеше да отговори на въпросите, свързани с „Роксин“. Дарт си записа името.

Тя каза:

— Мислех, че това ще ти хареса.

Дарт вдигна глава от бележника си, все още й беше много сърдит.

— Защо, Гин? Защо трябваше да рискуваш?

— Какво, сърдиш ми се за това, че ти помагам?

— Високо оценявам тази помощ. Работата не е в това, че…

Тя го прекъсна:

— Искам да сме пак заедно.

Гласът й беше единственият звук в нагорещената стая, когато Дарт отклони погледа си отново към бележника, а Гини започна да драска по нещо залепнало върху масата.

— Липсваш ми — почти прошепна тя.

— Ти също ми липсваш — отговори той честно. — Ти си с някого — напомни й той.

— От това, което чувам, и двамата сме.

— Да, аз също. Нещо такова.

— Нещо такова?

— Съм.

— Аби Ланг — подсказа тя.

Той нямаше какво да каже. Гини го беше изоставила. Това, което правеше сега, си беше негова работа и само негова.

Каза:

— Фирмите имат свои собствени системи за компютърна сигурност, така ли е? И следят за пробиви в системата. Например тази банка.

— Да.

— Така че, ако някой знае нещо за теб, това ще е тази частна фирма или самата банка.

— Направих го от вкъщи — поясни тя, както винаги изпреварвайки го. — Всичко е на домашния ми компютър.

— Могат ли да стигнат до теб по обратния път?

— Зависи от това колко ги бива — отговори. — От колко време подозират съществуванието ми. Нормално не биха могли да ме хванат, но бях твърде дълго в системата. Биха могли. Зависи.

— А ако са успели?

— Биха могли да действат или да изчакат втори мой опит. Два или три опита са нещо по-убедително… ще им е по-лесно да ги използват срещу мен.

— Но ти няма да правиш такива опити.

— Не. — Тя се засмя нервно. — По всяка вероятност.

— Значи изчакваме — каза той. Тя кимна. — Добре ли си?

— Разтревожена.

— Разбирам — съгласи се той.

— Ако са частна агенция, могат да ме наблюдават, нещо такова. Мисля, че това главно ме тревожи — мисълта за това. Знаеш, наблюдение.

— Биха могли — отстъпи той. — Но ако направят грешна стъпка — напомни й, — тогава можеш да направиш кръгом и да ги съдиш — и това може да доведе до отпадане на обвиненията.

Тя кимна, но страхът очевидно не я беше напуснал.

— Това е една мисъл — продължи той. — Ако заподозреш нещо такова — електронно наблюдение, каквото и да е подобно на това — трябва да ми съобщиш. Може би ще успеем да обърнем положението срещу тях. — После попита: — Добре ли си? — Тя изглеждаше ужасно.

Тя отново кимна, но беше престорено.

— Какво ще кажеш за това нещо? — попита тя. — Какво ще стане с нас?

— Зелър ми казваше: Ако пътят пред теб се разклони, дръж и двете посоки — отговори Дарт.

Това изтръгна от нея усмивка. Тих смях. Дарт се изкашля.

— Мисля, че се намирам пред такова разклонение — каза той, — пред това разклонение на пътя.

— Разбирам.

— Не казвам не.

— Разбирам.

— Аби може да се опита да си подобри отношенията с нейния бивш. Ако това стане и излезе успешно… Кой знае?

— И това те задоволява? — попита тя недоверчиво.

— Това е особена връзка — отговори той. — На вълната на момента.

— Не мога да кажа, че не изпитвам ревност.

— Що се отнася до Аби и мен, утрешният ден е далече.

Тя го погледна със сълзи в очите. Той пусна ръката й.

— Съжалявам — промълви тя.

— Разбирам — кимна Джо Дарт. — Аз също.

Дарт потърси Бъд Гормън вкъщи и го улови, преди да си е легнал.

— Искам още една услуга — поде Дарт предпазливо, като се опитваше да разбере дали в последно време не беше вече поискал твърде много. И като мислеше за глобите за превишаване на скоростта, добави: — Ще ти бъда много задължен след толкова много услуги.

— Ти остави глобите. Търся да си купя джип. Вчера ударих едно малко парче желязо — мантинелата на разделителната линия. Движех се с около седемдесет… — „Вероятно в зона с разрешение до тридесет и пет“, помисли Дарт. — Това нещо подскочи и ми проби резервоара. Истински късмет, че не гръмнах. Днес следобед оглеждах джипове по магазините. По тези места е опасно.

— Става дума за една компания на име „Роксин инкорпорейтид“.

— Нарича се „Роксин лаборатории инкорпорейтид“ — поправи го Гормън. — Занимават се с биотехника, генетика. Вярвам, че си получил това, което ти изпратих.

„Генетика!“, помисли Дарт.

— Но ти откъде знаеш…?

— Получи ли пратката или не? — прекъсна го Гормън.

— Не съм проверявал днес. Все едно, че съм умрял. Не ставам за нищо. — Генетика, помисли той отново. „Роксин лаборатории инкорпорейтид“ са закупили здравноосигурителни полици за известни сексуални насилници — като самозащита в случай, че тестовата програма тръгне зле. А тя е тръгнала зле.

— Все едно, че си умрял, а? Сега за момент бъди жив, защото това, за което ти говоря, е списъкът на клиентите на „Проктор секюрити“, за който ме беше помолил. Прегледах всеки чек от последните двадесет и четири месеца. Изпратих ти списъка с компютъра.

— Но „Роксин“? — Дарт отново започна, но беше веднага прекъснат.

— В списъка е, Джо. „Проктор секюрити“ е в договорни отношения с тях. Те са голям клиент. Поставих ги в първата десетка на списъка.

— О, боже мой — се изтръгна от Дарт. Зелър ще е открил „Роксин“, когато е работил за „Проктор“. Всичко пасваше.

— Искаш ли да проверя кредитите на „Роксин“? — предложи Гормън. — Не е никакъв проблем.

Дарт не беше в състояние да изговори нито една дума. Десетки мисли тежаха в главата му.

— Джо? Тук ли си? — сепна го Гормън. — Случайно да познаваш някой, който може да ми уреди изгодно един джип?

30.

Характерното за космическата ера съоръжение беше оградено от висока девет фута ограда от ковано желязо, която загръщаше в себе си три или четири акра парк. По оградата се виждаха разположени в равни интервали табелки, които предупреждаваха срещу незаконно проникване. В разклона на един бряст Дарт забеляза, както подозираше, десетки скрити камери с охранителна цел. „Роксин лаборатории“ представляваше малка крепост. На девет мили западно от центъра на града и няколко мили на юг от град Ейвън, сгушено в горист хълм и с изглед към Фармингтън ривър, то се състоеше от голям пететажен купол от стомана и огледално стъкло и конструирана по подобен начин многоетажна лаборатория, прикрепена като кутия към южната страна на купола. Имаше два входа за автомобили — главният с пропускателен пункт, обслужван от съответния персонал, и един автоматизиран вход към паркинга за служителите в близост до кутията. Дарт показа картата си на пазача и паркира в мястото, предназначено за посетители, недалеч от главния портал.

Всички охранители носеха тъмносини униформи, изгладени и колосани, с емблеми, вшити в десния ръкав, и табелки с имена над десния джоб на гърдите. Дарт остави оръжието и клетъчния си телефон и мина през един остроумно маскиран метален детектор, където беше посрещнат от мъж, малко по-възрастен от двадесет години, със строга прическа и пронизващи зелени очи, който се представи с името Ричард. Ричард носеше светлосин костюм и скъпи обувки, които бяха излъскани до огледален блясък. Той обясни на Дарт как да използва пропуска си, за да се регистрира в компютризираната охранителна система.

За Дарт цялата тази история му напомняше влизане в затвор.

Асансьорът задейства едва след като Ричард вкара пропуска си на охранител с големината на кредитна карта в четящото устройство. След като преминаха през още една проверка и влязоха в сградата на лабораторията, на третия етаж той и Дарт влязоха в друг асансьор. Една поредица от херметически камери им откри по-нататък пътя към втора система асансьори, офиси и лаборатории.

Необходимостта от ескорт стана явна много бързо — по коридорите и вратите нямаше отличителни знаци, като не се смяташе една загадъчна лента с керемиден цвят, което напомняше на Дарт за морски флагове. Пеш те прекосиха някакъв мост, свързващ асансьорите с третия етаж на лабораторната сграда, високо над това, което Ричард наричаше „терариум“ — малък затворен двор с действащ фонтан и басейн с лилии. Офисите гледаха към този двор.

— Мястото изглежда донякъде зловещо — каза, извинявайки се Ричард, — но генетиката е нещо твърде сериозно. За нас не е толкова важна защитеността на идеите ни, колкото опазването на околната среда.

— Без съмнение това е много успокояващо — съгласи се Дарт.

Ричард се опита да предложи нещо, което трябваше да мине за усмивка.

— Да, не трябва нищо да ни убегне — обясни Ричард.

— Да, разбирам — кимна Дарт. След още десетина крачки Дарт каза: — Скъпоструващо съоръжение — като искаше да провери ефекта от комплимента си.

— Когато започнахме, биотехниците бяха галените деца на Уолстрийт. Бордът държеше да направи впечатление с това съоръжение и аз мисля, че успехът беше пълен.

— Безусловно — пак кимна Дарт.

— Постигнахме много с нашето лекарство за артрит — „Артарест“, това е търговското име. А от лекарството ни за простата — противоракова генна терапия — се очаква много.

Стигнаха до една врата, белязана с червен флаг. Картата на Ричард им даде възможност да влязат и той въведе Дарт в голяма заседателна зала. Масата, поредица от дебели плочи черен гранит в хромова рамка, имаше в центъра си три плоски микрофона, които повече приличаха на пепелници. Креслата представляваха черна кожа, опъната между лъскава стомана и плетена тел. Огромна абстрактна картина от полиран розов камък и синьо стъкло заемаше по-голямата част от далечната стена. Система от шкафове от бяла ламарина с височина до тавана изпълваха далечния край на залата и навярно съдържаха аудио-визуални съоръжения.

Ричард му направи знак да седне, попита го дали иска да му донесе нещо за пиене и когато Дарт отговори отрицателно, се оттегли през една врата, която след излизането му издаде звук, както при заключване. След четири мъчително дълги минути вратата се отвори и влезе жена на средна възраст с тъмноруса коса, която носеше консервативно сив костюм и кремава блуза, беше грациозна и с изправена глава. Мъкнеше голяма черна кожена чанта, настани се в едно кресло, а в съседното остави чантата. Обута бе в черни обувки с ниски токове.

Никога не е била хубава, макар и винаги елегантна, реши Дарт, преди да я чуе.

— Добре дошъл в „Роксин“ — поздрави тя в стил на екскурзовод, без да пречи на обувката си да се изплъзне от крака й.

— Чудесно място — реши да каже Дарт. — Не се вижда от пътя.

— Да. Само от реката. И само ако човек се загледа. Уединеността му прави впечатление.

— Чувал съм, че времето ви е изключително ценно, затова ще премина направо към въпроса — започна той.

— Много любезно, детективе.

— Необходимо ми е да сверя някои имена… мъже от тест, който провеждате…

— Клинични изпитания — поправи го тя. — Кое от тях по-точно?

Дарт загуби увереността си. Доктор Ариел Мартинсън беше директор на отдела за изследователска дейност и развитие на „Роксин“. Той беше изненадан, че при първия си опит беше успял да стигне до самия връх — съвсем не това, което беше очаквал.

— Имената са у мен — продължи той, подавайки й един лист от бележника си. Малкият набръчкан лист от бележника изведнъж му се стори нещо крайно непрофесионално. Почти изпита желание да се извини.

Мартинсън беше жена, чието присъствие внушаваше силен респект, правеше силно впечатление, беше една от тези личности, в които Дарт можеше мигновено да усети лидерските качества. Двете статии, които беше взел от „Уолстрийт джърнал“ и „Ню Йорк таймс“, я представяха като жена пионер в един преобладаващо мъжки свят, носител на десетки престижни награди, включително наградата „Макартър“ от триста хиляди долара по времето, когато е била в Мичиган, където е участвала в работата на голямо изследване за човешките гени. Специалността й беше хормонална генна терапия. „Уолстрийт джърнал“ изразяваше мнението, че „Роксин“ е на прага на откриването на генна терапия на страничните ефекти от менопаузата, което, проектирано в пазарни измерения, означаваше осемстотин милиона долара годишно.

Тя имаше нервната привичка да подръпва късо подстриганата си тъмна коса надолу покрай дясното си ухо и да си играе с нея. Беше застанала почти в профил към Дарт, като прикриваше, доколкото е възможно, тези свои движения, като че ли съзнаваше какво прави, но че не е в състояние да се контролира. Това от жена, която, съдейки по всичко около нея, се владееше пълно.

Тя прие листа, прочете имената и проведе телефонен разговор, като продиктува тези имена в слушалката за някоя си Анджелика.

— Да, разбирам — приключи с разговора, благодарейки на жената, преди да затвори телефона. Обърна се наполовина, така че да не бъде с лице към Дарт и поглеждайки го с периферното си зрение, го информира: — Да, регистрирани са при нас, въпреки че, боя се, това е всичко, което мога да споделя в този момент.

Дарт беше изумен от нейната откровеност. Беше очаквал шикалкавене.

— Регистрирани са — повтори той, без да му е много ясно как да продължи нататък, тъй като се беше предварително подготвил за битка.

— Да.

Той се замисли, като пресмяташе възможностите. Беше сигурен, че тя ще откаже да обсъжда естеството на процеса.

— Знаете ли, че всичките трима са мъртви? — Той направи пауза. — Самоубийци?

Новината явно имаше ефект, въпреки че тя сдържа добре изненадата си.

— Клиничните изпитания се провеждат на тъмно, детективе, знаете ли това? Като създатели на лекарството ние можем или да наемем независимо лице, или да останем с ангажиран тим за нашите двуетапни изпитания за ефикасност. И по единия, и по другия начин тези изпитания се провеждат на тъмно, с други думи въпреки че сме осведомени за имената на участниците, а понякога имаме и участие в подбора на тези индивиди, ние не сме информирани за това, кой получава действителното лекарство и в стадии три на кого се дава безвреден заместител, ако фактически участва и тестуване със заместител.

— Разбирам — кимна Дарт, отново изпитвайки чувство на неувереност. — Бихте ли проявили желание да обсъдим естеството на това изпитание? — попита той.

— Вашето споменаване на думата самоубийство ме смущава, това е очевидно — започна вместо пряк отговор тя. — И единственото, което мога да ви кажа, е, че ако самоубийствата по какъвто и да е начин имаха връзка с нашите изпитания, ние вън от всякакво съмнение щяхме да бъдем уведомени. Мога да ви уверя в това. В това отношение инструкциите са твърди.

— И така, вие казвате, че тези три самоубийства нямат връзка? — попита той недоверчиво.

— Можете ли да докажете противното? — констатира тя, като гласът й издаваше загриженост, не гняв.

Той реши да хвърли бомбата.

— Не сме напълно сигурни, че са били самоубийства, доктор Мартинсън.

Тя посивя като костюма си и ръката й веднага се хвана за кичура коса.

— Саботаж? — изрече стреснато тя. — Казвате ми, че някой се опитва да саботира моите клинични изпитания?

— Ами ако самоубийствата са били свързани с изпитанията — попита той, — тогава какво?

Тя се усмихна, тази мисъл не й хареса ни най-малко. После поклати глава, показвайки му по-голяма част от шията си, косата й се размести и за миг се видя нещо подобно на широк белег точно под ухото й. Ръката й бързо се върна там и обръщайки главата си, тя отговори:

— Ако е възникнало впечатление, че нашето лекарство причинява силна депресия или други психологически странични ефекти, аз мога да ви убедя, че изпитанията ще бъдат незабавно прекратени и че ще преразгледаме цялата си работа. Но нека също ви кажа и това, че една от добрите страни на генната терапия е специфичното приложение на лекарството и следователно намаляване на множество странични ефекти, свързани с други групи лекарства. Що се отнася до това как това би ни се отразило — ами че това ще ни съсипе, разбира се. Ние сме против това да бъдат убивани хората, с които правим изпитанията, детективе. И нека само кажа, че тези лекарства се подлагат на най-строго тестуване, преди да бъдат приложени на хора и аз положително не мога да очаквам сериозни психологични разстройства да останат незабелязани и следователно нелекувани.

— Вие първи ще ги откриете — вметна той.

— Можете да бъдете абсолютно сигурен в това.

— И така, някой би могъл да напакости на вашата компания, ако успее да свърже изпитанията ви с тези самоубийства?

— Такъв вид саботаж може да ни съсипе. — Сега вече тя изглеждаше много нервна, раздразнена и желаеща да приключи с Дарт. Додаде: — За да бъда честна, детективе, самата мисъл за това е страшна и аз бих искала да се намеся незабавно. Още веднъж — заяви тя решително, — мисля, че ако съществуваше някаква връзка, без съмнение щях да чуя за това, но ако ме извините…

— Нужно ми е да разбера какво става — закова той просто и грубо.

— Разбирам — кимна тя.

— Може би ще ми е по силите да ви помогна?

— Да. — Тя направи опит да се усмихне, но безуспешен. Беше твърде много потресена.

— Един последен въпрос — реши се Дарт. Чувстваше, че е станал много агресивен с тези въпроси. Мартинсън научаваше, че някой се опитва да саботира компанията й и сега той, Дарт, продължаваше да се вре във всички възможни мръсни кьошета. — Има ли някакво участие в тези изпитания вашата охранителна фирма „Проктор секюрити“? Имат ли те достъп до опитите или до резултатите?

— Длъжна съм да кажа, че не! — Изчерви се силно. — Но, за бога, те охраняват паркингите ни. Помагат ни срещу опити за шпиониране в страната и от чужбина. — Очите й се разшириха и тя отсече: — Къде, по дяволите, са те, когато имаме нужда от тях?

Дарт виждаше съвсем ясно, че тя си записва нещо в паметта по този въпрос.

Тя се овладя и продължи:

— Това е във висша степен конкурентна област, детективе, и са заложени десетки — стотици милиони долари. Ако един продукт пропадне, възможно е мястото му да бъде заето от друг. От Тери Проктор се изисква да бди за тези неща. Да защитава интересите ни.

Тя опита още една усмивка, този път по-сполучлива.

— Можем ли да продължим някой друг път?

Дарт кимна. При ставането си тя завъртя главата си и Дарт успя крадешком да види врата й.

Несъмнено белег. Рана от нож. И при това отвратителна.

31.

Дарт нямаше желание да се връща на Хамилтън корт 11, тъй като къщата се държеше под наблюдение с надежда, че може би Уолъс Спарко — Уолтър Зелър, ще бъде заловен. Но уроците на самия Зелър повлияха на Дарт в решението му да се върне и да изследва още веднъж това, което се намираше там. Тази къща оставаше единственото физически съществуващо звено към посетителя при самоубийството на Пейн. Винаги се връщай на сцената на престъплението, така го беше учил Зелър.

— Обикновено много мразя да съм на повикване — каза Саманта Ричардсън, флиртувайки с Дарт, докато отключваше вратата на фотолабораторията.

Асистентката на Браг носеше сини джинси и фланела, която подозрително напомняше пижама. В единадесет и тридесет през нощта беше възможно всичко — хората се показваха в най-странни дрехи. Дарт почти не спеше между нощните дежурства и дневните посещения, какъвто беше случаят с „Роксин лаборатории“. Чувстваше се като парцал и това му личеше.

Нощем малката лаборатория не ухаеше по-приятно отколкото денем, благодарение на големия фотографски процесор в съседната стая. Ричардсън придърпа два стола пред монитора на компютъра и Дарт се присъедини към нея.

— За първоначално гледане намаляваме образите, за да бъдат по-ясни — обясни тя. Хората от групата за спешна намеса бяха заснели дигитални изображения, а не фотографии. Ричардсън подготви Дарт за това, което предстоеше да види. — При снимането в условия на относителна тъмнина, това, което те са направили, осветлението, както можеш да се досетиш, е изключено. Камерата вижда предметите до голяма степен както ги виждат твоите очила за нощно гледане. Но едно от хубавите неща е, че можем да поискаме от компютъра да компенсира и коригира светлинните недостатъци. Да добави цвят. Да усили. И често пъти образите изненадващо изглеждат почти като направени на дневна светлина. Точно това сега ще направим — обеща му тя. — Ще започнем с намаления образ и ще увеличаваме. Винаги можем да се върнем към оригинала.

На екрана се появи първият образ, снимка на всекидневната с шезлонга и телевизора. В началото, неясно зелено и бяло, една черна черта се задвижи бавно надолу по екрана и също както при вдигането на щора стаята изведнъж се напълни с цвят. Тази технология направи много силно впечатление на Дарт.

— Това ще ти хареса — стрелна го тя, докато работеше енергично с клавиатурата, а след това грабна мишката на компютъра. Подът на стаята се повдигна и образът придоби три измерения, като че ли Дарт се беше качил на стълба и гледаше надолу.

— Какво е това, по дяволите? — попита Дарт.

— Дигиталните камери са стерео оптични — това е едно допълнително преимущество. Компютърът използва алгоритми за създаването на триизмерния ефект. — Тя завъртя стаята и вече Дарт гледаше от друга посока, но лявата част на екрана беше празна. Тя обясни: — Компютърът не може да напълни това, което камерата не е видяла. — Тя посочи празната страна на рамката и допълни: — Това е мястото, където се е намирал фотографът, когато е снимал.

Дарт се изпълни с ентусиазъм към технологията, която Ричардсън явно ценеше особено много. Тя се оплака:

— Не всеки може да си позволи такава камера, но може би в близко време…

Кадър след кадър Ричардсън развеждаше Дарт из къщата и му показваше важни неща. Манипулирането на гледната точка даваше на Дарт възможност да вижда стаите от много ъгли. Всяка една от тях той проучи внимателно, като от време на време искаше увеличаване на дадена част, нещо, което компютърът постигаше за секунди. Стая след стая той издири всякакви физически данни, които биха могли да подскажат къде трябва да се търси Уолтър Зелър, иначе наречен Уолъс Спарко.

Убиецът е тук. Думите на Зелър продължаваха да го преследват. Колкото и да вярваше Дарт, че убиецът е Зелър, единствената убедителна улика, с която разполагаше, свързваше резидента на Хамилтън корт 11 със самоубийството на Пейн. Всичко друго оставаше в периферията. И въпреки че той вече вярваше, че Зелър е Спарко, това не означаваше задължително, че Спарко-Зелър действително беше убил Пейн. Може би, както Зелър искаше Дарт да повярва, това, което свързваше всичките самоубийства, беше лекарството на „Роксин“ и Мартинсън с компанията си беше фактически единствената, върху която трябваше да падне обвинението. Все пак Хамилтън корт 11 като че ли предлагаше на Дарт главната надежда да намери отговорите и резидента. Ако само можеше да открие Зелър.

Вече от няколко дни се беше псувал за това, че не беше се възползвал от Зелър по време на пожара. Не знаеше как би могъл да го постигне. Всичко свърши с това, че се беше оказал извън играта, невъоръжен и в шок. Но той беше сърдит на себе си за това, че се беше оставил да се поддаде на властната магия на Зелър, беше си останал ученик, слушател.

— С мен ли си? — сепна го Ричардсън.

— Да.

Тя го поведе през поредица увеличени образи, докато накрая се стигна до стълбите на приземния етаж и стаята, която служеше за пералня. Даже при подобрените цветове на компютъра стаята изглеждаше мръсна и неприятно влажна. Дарт си спомни задушаващата миризма на мухъл.

— Ето това — спря я той, като се наведе напред и посочи пейката. — Можеш ли да го увеличиш?

Ричардсън промени образа, придавайки му три измерения, завъртя го, така че пейката да е на преден план, след което последваха неколкократни увеличения и пейката се приближи максимално.

— Приспособление за зареждане на въдици с изкуствена стръв — установи той.

— Риболов с изкуствена муха — уточни тя.

— Да.

Имаше едно малко менгеме, разположено под подвижна лампа, и двете бяха монтирани върху работната пейка, а над менгемето беше прикрепено увеличително стъкло. Рафтовете бяха осеяни с пера и пластмасови кутии, които изглеждаха прекалено зърнести при увеличението, за да могат да се видят добре. Ако Дарт не беше знаел, че Уолъс Спарко е всъщност Уолтър Зелър, той можеше да пропусне това, както беше го пропуснал в нощта на акцията. Но като подозираше, че това е може би леговището на Зелър, тези рибарски инструменти се набиваха в очи. Уолтър Зелър не обичаше риболова. Инструментите имаха смисъл само като опит да се създаде фиктивна идентичност за Спарко. В този смисъл съществуванието им можеше да се обясни. Но Дарт, ученикът, човекът, който познаваше Уолтър Зелър почти както самият Зелър себе си, разбра нещо повече. Хитрината беше твърде изкусна, за да се обясни като опит за въвеждане на детективите в заблуждение. Зелър би могъл да остави ракета за тенис или торба с принадлежности за голф. Тук има нещо много по-важно, помисли Дарт.

— Все едно, че можем да го пипнем — каза Саманта Ричардсън.

Дарт погледна часовника си.

— Не — възрази той, — можем да постъпим по-добре.

Дарт почука на вратата на колата и след това се вмъкна вътре. Мъжът зад волана имаше руса коса и тъмни мустаци. Изглеждаше по-малък от своите тридесет и осем години. Дарт го познаваше като Джак. Беше забравил фамилното му име.

— Нещо? — попита Дарт, поглеждайки надолу по улицата към Хамилтън корт 11.

— Нищо.

— Светлини?

— Казах нищо, нали?

— Ще вляза вътре — информира го Дарт.

— Ако ще влизаш вътре, аз пък ще се облекча.

— Ако ще влизам, ще ми трябваш като подкрепление. — Той посочи клетъчния си телефон. — Ако се появи някой, трябва да бъда предупреден.

— Е, добре — протестира мъжът. — Искам да се облекча. Ти ме чакай, ще ти бъда подкрепление.

Дарт записа номера на клетъчния си телефон.

— Не се бави дълго — помоли го той.

— Да искаш кифла или кафе? — попита Джак.

— Не, благодаря.

Дарт се върна до служебния си таурус. Тъй като волвото беше излязло от употреба, трябваше да се качи на колата на някой приятел или да вземе градския автобус. И двете му бяха омръзнали, и двете не бяха пригодни за нощна обиколка.

Той остана седнал зад волана десет минути. После, силно отегчен, реши да не чака повече.

Сложи си гумени ръкавици и влезе през задната врата, използвайки ключа, който висеше на гвоздея, който според Ковалски му е бил описан по време на анонимния телефонен разговор. Гвоздеят си беше там и ключът, който висеше на него. А гвоздеят беше ръждясал, ръждата не можеше да бъде отскоро. Всичко това щеше да има значение за показанията на Ковалски.

Повторното посещение винаги създаваше чувството за по-голяма запознатост, въпреки че това, че влизаше сам и без подкрепление, вълнуваше Дарт неприятно. Не беше уплашен, само неспокоен. Той премина бързо през всекидневната, където единствената лампа в стаята, свързана със сигнален часовников механизъм, не светеше. В един часа осветлението в спалнята на горния етаж щеше да бъде изключено автоматично и пак с часовников механизъм. Дарт се отправи веднага към приземния етаж, дръпна вратата към себе си и запали осветлението.

Стъпало по стъпало той се спусна предпазливо, изпълнен с растящото чувство, че нещо го заплашва. Отмина пералнята/сушилня, промуши се под едно въже за пране и приближи работната пейка и въдичарските такъми. Както се виждаше и на лабораторния компютър, повърхността беше осеяна с торбички и малки пластмасови мускали. Дарт ги огледа по-внимателно. Някои съдържаха пера, други животинска козина, а трети — голи метални въдици с различни размери. Олово, метални стружки, месина. Той прегледа съдържанието им. И още веднъж. Не пропусна да си спомни, че Ковалски обича риболова, не че Ковалски беше хванат тук. Нито това, че Ковалски заради това, че беше оплескал разследването по убийството на Лъки Зелър, беше известен враг на Зелър.

Още веднъж впечатлен от значимостта на инструментариума, Дарт прегледа всичко върху работната пейка по-внимателно: козина от лос, пера от фазан, пъдпъдък, паун. Синтетични материали с всякакъв цвят… Малък пластмасов съд със ситни алуминиеви стърготини. Друг, пълен до половината с медни стърготини…

Дарт се спря, ръката му се задържа върху мускала с медните стърготини. Почувства, че го облива топлина, някакво гадене, което започна в стомаха му и се изкачи до гърлото му. Спомни си доклада на Теди Браг по уликите, отнасящи се до Джералд Лорънс — човекът се беше обесил с шнур от лампа. Дарт измъкна бележника си и запрелиства назад, докато намери името на Лорънс, изписано с главни букви в горната част на една от страниците. Прегледа бележките си: „Медни стружки по облеклото и кожата от същия материал като шнура на лампата“.

Медни жички… Дарт разтърси малкия мускал. Той съдържаше няколко навити от различен калибър медни жички. Задържа го срещу светлината. Малък полумесец от фини стружки изпълни дъното.

С разтреперана ръка остави мускала и дръпна столчето под себе си, в миг краката му сякаш се бяха втечнили. Той огледа по-внимателно всеки от мускалите, делейки торбичките с образци от ярко оцветена материя — части от килим и дрехи — като си спомняше дуйте на Теди Браг: обичайните косми и нишки открити при всяко едно от местопроизшествията. Последната малка кутийка, която отвори, му предложи това, което му трябваше. Той изтръска съдържанието върху масата: човешки косми. Но това, което го заинтригува и развълнува, беше цветът им: Те бяха червени!

И всичко му стана ясно.

32.

— Какво, по дяволите? — Ризата на Тед Браг беше закопчана накриво, а клепачът на лявото му око все още беше залепнал от съня. — Тази вечер Ричардсън е на повикване. Тази сутрин — поправи се той, поглеждайки часовника си.

Беше три сутринта. Дарт беше на Хамилтън корт 11 само преди няколко часа. Сега това му се струваше цял човешки живот.

— Трябваше ми най-добрият, Теди, трябваше ми ти.

— Това са глупости и двамата го знаем. Ричардсън е добра. — Той огледа Дарт. — Приличаш на лайно.

— Чувствам се като лайно — призна Дарт.

Той отново погледна часовника си.

— И какво толкова важно има? — И добави: — Виж какво, дано да е нещо важно.

— У теб ли са твоите работи?

— В колата.

— Ще ти помогна — предложи Дарт.

Браг поклати глава с отвращение.

— Нека ти напомня нещо: тази вечер не съм на повикване.

Извадиха две тежки чанти от багажника на Браг. Дарт правеше отчаяни усилия да прикрие вълнението си. Убеден, че най-после беше разбрал всяко от самоубийствата, единствено Браг беше в състояние да потвърди правилността на изводите, за него и за самия Браг. Но за да бъде резултатът истински, налагаше се да измами Браг.

— Къде са другите? — попита Браг.

— Не съм съобщавал за визитата си — отговори Дарт, като го водеше нагоре по стълбите.

— Тук мирише на пушек — наостри нос Браг докато се изкачваше бавно. — Да не би да се опитваш да ми кажеш, че си ме извикал на място, където е станало произшествие, без да си предупредил никого?

— Точно така.

Браг премина през вратата на апартамента и сложи чантите на земята.

— Това не е в твой стил, Айви.

— Не е.

— Виж какво, ако се шегуваш с мен…

— Не се шегувам. Нуждая се от най-добрия и това е всичко — каза му Дарт.

— Да, добре, най-добрия — повтори Браг саркастично. — Откога не съм пипал нищо, Айви? Отговори ми на това.

— Ти си най-добрият специалист, Теди.

— Гледай си работата. — Браг се наведе над чантите. — Ти си помощникът, мога това да ти кажа. Излиза, че сме отбор от двама. — Той си сложи ръкавиците и започна работа.

Дарт въздъхна с облекчение.

Четиридесет минути по-късно Браг седна явно изтощен.

Беше изследвал подробно всеки детайл от сцената на произшествието, като на всяка крачка събираше и слагаше в торбички каквото го интересуваше. Той беше особено заинтригуван от откритието си, че килимът под счупения прозорец личеше да е чистен с прахосмукачка. Беше отправил към Дарт многозначителен поглед, който детективът разбра напълно.

Браг си прибра работите, като се грижеше десетината торбички да бъдат отделно една от друга. После седна на един плетен стол. Дарт се подпря на стената.

— И? — попита Дарт.

— Ще ти кажа, разбирам какво е било това, което ти е издуло панталоните. Попаднах на стъкло от счупения прозорец — от вътрешната страна, на килима — което означава, че престъпникът най-вероятно е влязъл през изхода за пожар. Кал и известен познат органичен материал — според мен изглежда да са същите онези кипарисови иглички — тези от подметките на обувките му — добър подкрепващ материал. Всичко това на едно място, което има вид на почистено — отново познато. Може би ще намерим сол и пръст за саксии в крайна сметка — предполагам, че ще намерим. Но намерих синтетични материали и това прилича на памучни влакна върху това място, което значи, че имаме проблеми по определянето на времето — точно както при самоубийството на Харолд Пейн.

Дарт му отговори с кимване, като се опитваше да не допусне в гласа си никаква емоция.

Браг продължи:

— Изглежда, че някой е влязъл и е ликвидирал някого. Имаш труп. Неоснователен ли съм? — Дарт не отговори. Ядосан, Браг направи гримаса: — Разплисканата кръв ми казва, че е стреляно с малко оръжие отблизо. Тялото е издърпано от тук до тук — той посочи следите по килима от телевизора до прозореца, — и съдейки по размазаната кръв ето там, хвърля трупа към онзи Дъмпстер. Дъмпстерът е следващото нещо, Айви. Трябва да погледна там. — Той се усмихна гордо. — Намерихте тялото в Дъмпстера, прав ли съм?

Дарт го изгледа:

— Ти никога не си идвал в моето жилище, нали, Теди? — Той влезе в кухнята и измъкна една бира от хладилника. Подаде я на медика.

— Твоето жилище? Не. Защо питаш? — Браг отпи обилно.

— Казах ли ти, че Гини отнесе по-голямата част от мебелите, когато се разделихме? — Дарт погледна в празната всекидневна. Погледът на Браг последва неговия.

— Така ли? — попита Браг с неудобство. Той се размърда неспокойно в креслото.

Дарт отпи голяма глътка от бирата.

— Да.

— Оставила ти е три кресла, така ли? — попита Браг, като в сметката му влизаше и креслото, където беше седнал, и другите две до масата.

— Три. Правилно.

Погледът на Браг се изпълни със загриженост.

— Какво, по дяволите, става тук? — Развълнуван, той погледна строго Дарт. — Това тук е твоето жилище, а?

— Аха.

— О, по дяволите. Слушай, понякога всички ние губим хладнокръвието си, Айви. Случва се. Ако си ме извикал, защото ти трябва помощ, за да се отървеш от уликите… това не мога да направя за теб. Мога да се махна оттук. Мога никога да не спомена за това. Но не мога да ти помогна.

Дарт се усмихна.

— Това е много убедително, нали? — попита той.

— Кое?

— Веществените доказателства.

Браг се огледа.

— Какво казваш?

— Трябваше да се убедя, че е убедително.

Браг каза:

— Ти ме повика, защото сме приятели. Разбирам, че…

Прекъсвайки го, Дарт започна:

— Повиках те, защото ти си последната отбранителна линия. Ти си последният арбитър. Ти си този, който слагаш точка. Ти си човекът, Теди. — Дарт се наведе и опипа торбичките, всички изрядно маркирани и снабдени с етикети. Намери три от тези, които му трябваха, и ги сложи на коленете на Браг.

Браг ги огледа. Лицето му беше лъснало от пот.

— Няма да унищожавам доказателствен материал заради теб, Айви.

Дарт се засмя. Той погледна Браг в очите:

— Тези влакна са от приземния етаж на Хамилтън корт 11. Рибарски принадлежности. Всичко в малки контейнери.

— Рибарски?

— Това няма нищо общо с риболова.

Браг повдигна една от торбичките и отблизо разгледа съдържанието, беше объркан и нервен.

— Животински косми, метални стружки, синтетична материя, пера — всичко това върху онази въдичарска маса. — И продължи да обяснява: — Сцените на местопроизшествията — самоубийствата — са били измислица. Космите и влакната са били театрални реквизити, Теди. Измислени от много хитър индивид. Те ни разказваха нещо, което ние четяхме с удоволствие. — Той посочи всекидневната. — Бяха ми нужни малко повече от два часа, за да наглася това — но все пак аз съм новак.

Очите на Браг се разшириха, когато започна да схваща.

— Ти си нагласил това?

— Трябваше да видя дали може да бъде направено. Трябваше да видя дали мога да измамя най-добрия. Ти си най-добрият, Теди. Не може да е Ричардсън. Аз съчиних тази криминална сцена и аз използвах необходимия реквизит, за да бъде убедителна.

— И си ме събудил за нагласена сцена? — Браг погледна часовника си.

— Ти си предсказуем, Теди. Ти, аз — всички ние. — Добави: — Ако ни познаваш достатъчно добре.

Браг остави бирата, стана от креслото и направи няколко крачки до края на всекидневната и я огледа.

— Нагласено? — попита той недоверчиво.

Дарт му даде време да помисли, да приеме за възможно, че някой умишлено е украсил сцената. Най-накрая той обяви:

— Всичките са убийства, Теди. Всяко едно от тях.

Браг се замисли върху това продължително.

— Да? Дали мисля така? Казвам ти… за да се проявиш така добре — декларира той убедено, — ти трябва да си повече от умен. Трябва да си един от нас.

— Точно така.

Браг побледня.

— Ти знаеш кой е той?

Дарт кимна.

— Да — отговори късо. — Знам.

33.

Уолъс Спарко имаше чувството, че не е във форма. Трябваше да се чувства добре, предстоеше още един излишен гад да престане да консумира въздух. Но Дарт вече кръжеше много наблизо, това го тревожеше сериозно.

Под зеленото яке за сафари на Спарко-Зелър носеше фланела с качулка и кафява рибарска жилетка, торбите и джобовете му бяха пълни с лакомства. Всичко това го правеше да изглежда по-тежък и да се чувства по-добре. Той мислеше за себе си като за едър мъж, беше му трудно да се усеща като слаб, лек, незабележим.

Ръцете на Зелър се потяха леко в черните ръкавици за голф, които бяха обхванали волана. Денис Грийнууд живееше малко по на север от Колт парк на Норидж стрийт в южния край, което повеляваше на Зелър да се държи с крайна самоувереност и да работи бързо. Норидж стрийт се намираше непосредствено на запад от Дътч пойнт, място толкова опасно, че такситата избягваха да навлизат в него. Един бял човек, без значение колко е огромен, който върви из улиците на това място, сам се превръщаше в потенциална жертва. Да се появиш в това място нощем беше толкова рисковано, че Зелър, който приличаше и се държеше като Уолъс Спарко, се чувстваше принуден да предприеме този ход в здрача. Той зави вляво, навлизайки в Уилис и паркира, провери револвера си, спусна качулката над главата си, сграбчи малката вълнена торба и се отправи към двуетажното жилище, което се намираше на по-малко от една пресечка. Денис Грийнууд наемаше горния етаж, до който се стигаше само откъм задната страна. Спарко премина по влажна слама, кучешки изпражнения и отвратително вонящи боклуци и стигна до разнебитеното дървено стълбище, което изкачи бързо.

Едно от хубавите неща в този квартал беше, че ченгетата нямаше да получат нищо от никакви свидетели. За никакво съдействие не можеше да става и дума. Зелър би могъл да убие своя човек навън на улицата, а Дарт и компания щяха да получат в най-добрия случай някакво описание. Системата на наблюдение тук беше трудна. Зелър само три пъти беше посещавал това място и беше на мнение, че е твърде рисковано да оставя колата си. Той знаеше, че Грийнууд няма телефон, кредитни карти, действаща приятелка. Чернокожият беше заемал различни служби през последните шест месеца, включително и в пощата на Мърфи роуд. Или напускаше, или биваше уволнен заради наркотици и алкохол. Четири месеца по-рано шофьорската му книжка му беше върната след шестседмично ограничение и в рамките на дванадесететапна рехабилитационна програма. Нямаше кола, регистрирана на негово име, въпреки че от една седмица насам работеше на осемчасова смяна като таксиметров шофьор. Смяната свършваше в четири следобед.

Сега беше пет и петнадесет.

Спарко доближи изподрасканата дървена врата и почука силно. През шпионката Спарко видя една зеница, която се вглеждаше в него.

— Работя в екипа на клиниката — представи се Зелър с най-добрия за Уолъс Спарко глас — малко по-нисък от собствения си. — Има промяна във вашето лечение. Отворете вратата, моля, господин Грийнууд.

Той почака, докато заглъхне металическият звук от четирите ключалки и стърженето на вратата при отварянето й. Чувстваше ръцете си неприятно влажни в ръкавиците, но приемаше тази необходимост.

— Как я карате? — попита Зелър, влизайки вътре, почуквайки с върха на дясната си обувка разсеяно и нервно. Всичко трябваше да бъде проведено както трябва, така че Грийнууд да реагира точно според желанията на Зелър.

— Мисля, че много добре.

Черният мъж беше на малко повече от тридесет години, кожата му съдържаше повече крем, отколкото въглен. Имаше широк сплеснат нос и дебели устни, които, леко разтворени, разкриваха счупен преден зъб. Доста приятно, лицето му не познаваше усмивка, а твърдият недоверчив поглед не знаеше приятели.

Малкият апартамент беше мръсен, тъмен и издаваше миризма на цигарен дим и горчиво кафе. Един остарял цветен телевизор бълваше синкава светлина от ъгъла — детективска серия. По кухненската маса имаше празни торби от магазините за бърза закуска. Мебелировката се състоеше от мизерно двойно легло, един-единствен стол с висока облегалка и каса за мляко, която се използваше като подпора за краката пред едно червено издуто кресло, което беше виждало далеч по-добри дни. Спарко не забеляза никакви книги. Купчина мръсни дрехи висяха от една кука в банята. Двата единствени прозореца на апартамента бяха закрити с мръсен шперплат с неправилна форма, взет от строителни обекти, и тези парчета бяха съединени несръчно с винтове и гвоздеи. Това беше по-лошо от всякаква затворническа килия от тези, които Зелър беше виждал. За Денис Грийнууд това беше дом.

Спарко остави торбата, при което раменете му се свиха още повече. Тя привлече вниманието на Грийнууд и предизвика подозрителен блясък в твърдия му поглед. Челото му се набразди, а мускулите на челюстите се стегнаха.

— Трябва да ви задам няколко въпроса във връзка със състоянието ви — каза Спарко. — Може би ще се наложи да ви взема кръв.

— Съвсем наскоро ми взеха.

Спарко пристъпи по-близо до жертвата си и изрече с мек приятелски глас:

— Вижте какво, аз просто изпълнявам нареждания и вие трябва да разберете това. — Той погледна другия в очите и тогава нанесе удар като със заострено копие — едно-единствено съкрушително пробождане на юмрука на дясната ръка точно в центъра на гръдния кош.

Тялото на Грийнууд се сгърчи. Краката му се подкосиха. Той се опита да диша, но ударът в слънчевия възел беше перфектно нанесен и ефектът беше незабавен — нервната система излезе от строя.

Спарко в миг го завъртя, свлече се надолу заедно с него, като го подкрепяше, докато двамата стигнаха до позиция на колене, а след това му щракна белезници, заключвайки по този начин ръцете му зад гърба. После надигна отпусналата се брадичка със сила и по този начин затвори устата, като едновременно закри устните и защипа носа. С дясната си ръка Спарко несръчно измъкна малка пластмасова торбичка, пълна с кокаин — нервиран от необходимостта да носи ръкавица — и поднасяйки торбичката до зъбите си, разкъса единия от ъглите й.

Дишането на Грийнууд щеше да се възстанови преди движението на крайниците — първата реакция на тялото беше насочена към оцеляване. Уолъс Спарко почака, лявата му ръка не допускаше притока на въздух. Гръдният кош започна да се надига в усилие да диша, Спарко усили хватката си. Грийнууд замига и в този момент заприлича на Зелър на птица. Той го държеше здраво, като стискаше носа му и като му отказваше всякакъв въздух. Тялото на Грийнууд се възстанови бързо и той започна да оказва съпротива, да си върти главата, да се отблъсква с крака в отчаяно усилие да диша.

Спарко, все още обхванал устата на жертвата, повдигна торбичката с кокаин до носа и я обърна в същото време, когато отпусна хватката с пръсти. С едно силно вдишване Грийнууд изсмука съдържанието — един грам кокаин. Когато белият прах се посипа върху горната му устна, той изглеждаше така, като че ли беше натопил лицето си в брашно. Погледът му стана див, очите му се разшириха, когато кокаинът смрази белите му дробове и го удари в главата. Опита се да изпищи, но след като устата му все още беше затворена, успя само да проплаче.

Спарко притисна в свития си лакът като с кука гръкляна на жертвата си в упражнена хватка за задушаване, пое собствената си дясна китка в лявата и упражни постоянен силен натиск като менгеме, внимавайки да не причини външна контузия. Три години преди това на полицаите в Хартфорд беше преподавана материя, която включваше този отбранителен способ, а след това няколко месеца по-късно това беше изоставено като практика, след като трима задържани бяха умрели в резултат на смачкани гръкляни.

— Това е за Мелъни — Зелър, не Спарко, прошепна разгорещено в ухото на жертвата.

Мелъни, единадесетгодишна, изнасилвана и третирана животински в продължение на седем месеца от този изрод. На процеса той беше казал, че й е въздействал с кокаин, преди да я оправи. Мелъни, заради която Грийнууд беше плакал, докато се намираше на подсъдимата скамейка, един спектакъл, който му беше донесъл тридесет дни в затвора и две години изпитателен срок от един съдия с известни проблеми с пиенето. Системата.

Денис Грийнууд изпадна в състоянието на полусъзнание, към което се стремеше Зелър — лишена от кислород наркоза, нито на себе си, нито напълно в безсъзнание.

Спарко действаше гладко, действията му бяха аранжирани и репетирани. Той завлече тялото и го настани в червеното премного издуто кресло, обърнато срещу телевизора, отиде до мивката, наля чаша вода и се върна при тялото. Отвори якето си за сафари и без да гледа извади кафяво медицинско шише без етикет. После наклони главата на Грийнууд и наля малко вода в гърлото му. Грийнууд се закашля силно, разпръсквайки водата. Спарко опита отново, като този път масажираше гърлото му и водата мина. По-нататък той изпразни всичките двадесет и седем милиграма валиум в устата на Грийнууд и наля малко вода след тях. Грийнууд гълташе и гълташе, а видимият пулс под кожата на шията му разкриваше ефекта на кокаина върху сърцето му.

Зелър почисти брадичката със светлосинята кърпичка на Уолъс Спарко, при което беше особено внимателен, също като майка, която се грижи за новороденото си дете, а след това много внимателно огледа стаята.

До мивката откри малка чиния. Сложи я до несъзнаващата жертва и се зае да изтупва кокаина от торбичката. По-нататък с това, което според него представляваше брилянтен ход, като държеше шофьорската книжка на Грийнууд за края, той я използва, за да отстрани праха от кокаин върху чинийката и накрая остави книжката на видимо място.

От рибарската си жилетка извади къса пластмасова сламка за пиене, която беше приготвил предварително — тя вече съдържаше във вътрешността си следи от кокаин. Той размърда тялото, стигна до хванатите в белезници ръце и притисна сламката с пръстите на Грийнууд, така че тя да запази неговите отпечатъци, а след това я остави върху чинийката.

Той остави отпечатъци на Грийнууд и върху шишенцето, а него самото пусна в креслото до крака на жертвата, като пластмасовото капаче остана при чинийката.

Уолтър Зелър беше присъствал на десетки подобни сцени. Уолъс Спарко я огледа внимателно, за да се убеди, че всичко е както трябва. Хареса му — изглеждаше добра.

В торбичката от вълнен плат се намираше портативна прахосмукачка. Спарко премина с уреда пода, където беше паднал кокаинът като снежен прах, прибирайки и последната прашинка. След това той почисти цялото място между вратата на апартамента и кухненската мивка — мястото, в което беше вървял. Като прибра прахосмукачката, той се обърна още веднъж към жилетката си, този път внимателно изследвайки съдържанието й. Избра три шишенца, като последователно сваляше капачките им и грижливо поръсваше малко количество от битов прах, после щипка памучни и синтетични влакна и най-накрая следа от пепел от цигари — рецепта за Теди Браг.

Грийнууд шавна несръчно и неочаквано и Зелър се запита дали кръвоносните съдове в главата му не се бяха пръснали и дали не бяха го убили, преди валиумът да получи своя шанс. Надяваше се, че това не е станало. За Уолъс Спарко това не беше толкова интересно. Неговата задача беше изпълнена: ако не беше вече мъртъв, Грийнууд щеше да изпадне в необратима кома до един час, а смъртта щеше да настъпи до три часа.

Спарко свали белезниците и провери дали не бяха останали следи от тях. Той се отправи предпазливо към вратата. Ключалките представляваха разновидност, при която езиче с пружина посрещаше едно стоманено вместилище в страничната част на касата на вратата. Можеше да се завърти ръчка и да се освободи щифт, за да се отвори ключалката или да й се даде възможност да се затвори. Спарко освободи щифта на всичките три, освобождавайки металните им езичета. Четвъртата ключалка беше с неподвижен болт, монтиран вътре във вратата. Тук Спарко не можеше да направи нищо. Той дръпна вратата, затваряйки я здраво, задействайки три от четирите ключалки. Когато след около двадесет до четиридесет часа разлагането на трупа щеше да сигнализира за себе си на съседите, на полицията щеше да й се наложи да строши вратата, повреждайки касата, може би затваряйки си очите пред обстоятелството, че неподвижният болт не е бил използван.

Навън беше тъмно и много студено и Уолъс Спарко чувстваше как сърцето на Уолтър Зелър удря силно в гърдите му, като че ли дрогираният беше той. Не чувстваше нищо от съжалението, което по неговите разбирания всеки нормален човек ще изпита, но се спря, преди да обяви себе си за луд. Обратно, той не изпитваше никаква суетна гордост от работата си — това беше нещо, което трябваше да се направи, това беше всичко, някой трябваше да се погрижи за изхвърлянето на боклука. „Без такива като Давид на този свят, помисли той, Голиатовците щяха да правят каквото си искат.“

Зелър издърпа гуглата върху сивата коса и шапката за бейзбол на Спарко и заприлича още веднъж на палач или на францискански монах. Наложи си да върви бавно надолу по стълбите, тъй като не искаше да привлича внимание върху себе си или да прилича на човек, който бърза.

Образът беше всичко. Едно театрално изпълнение: някой в ролята на друг, един живее, друг умира. Убийство, превърнато в самоубийство.

А Уолтър Зелър — творецът — не можеше да се види никъде.

34.

Тед Браг беше коленичил до вратата на апартамента на втория етаж на Норич стрийт 21. За самоубийството беше съобщено в четири следобед, а Дарт беше уведомен малко след това.

Браг информира детектива:

— Една жена от апартамента на долния етаж е почувствала миризмата. Предполагам, че е на два дни.

— Кой направи огледа пръв?

— Аз — отговори зад него Грег Томпсън. — Току-що разпитах съседката. Не е видяла, нито чула каквото и да е. Само е усетила миризмата. Вони гадно — добави той.

Браг огледа стаята и каза на Томпсън:

— Това, което ще видим, и това, което ще намерим, е самоубийство — свръхдоза наркотик. Това, което търсим — поправи се той, — е убийство.

Томпсън изглеждаше затруднен.

— Кой казва това?

— Казват го данните — отговори Браг. — Мисля, че мога да ти покажа, но за това ще са необходими няколко часа и всеки, който идва и заминава, трябва да носи предпазни обвивки за обувките, мрежи за коса и ръкавици.

— Това никога няма да се случи — каза Томпсън.

— Така трябва да бъде — настоя Браг.

Дарт извади листа хартия от джоба на палтото си и го разгъна. Името на Грийнууд беше третото в списъка на Гини, където бяха тези със заплатени здравни застраховки от „Роксин“. Той беше отбелязал до името на Грийнууд, че няма телефон.

За Дарт стаята беше тъмна и студена, бремето за смъртта на този човек тежеше върху него. През последните два дни беше използвал този списък в опит да предугади следващото убийство на Зелър. Беше разговарял с шестима от списъка, съдържащ двадесет и четири имена. Денис Грийнууд нямаше телефон и Дарт, на когото кварталът не му харесваше, не беше отишъл там — не по време на нощната смяна. Сега Грийнууд беше мъртъв — въпреки че въпросът как точно Зелър е извършил това, все още беше загадка за него.

— Човекът е имал досие — докладва Томпсън на Дарт.

— Сексуални престъпления — уточни Дарт, загледан в сивото и с подути очи лице на мъртвеца.

Долната челюст на Грег Томпсън увисна.

— Но как, за бога, си го разбрал…

35.

На Дарт му беше необходима подкрепата на отдела, ако трябваше да убеди доктор Мартинсън да прекрати клиничните изпитания, да предаде всички имена, а след това или Проктор, или полицейският отдел на Хартфорд да осигурят защитата на тези хора до арестуването на Зелър. Убийството на Грийнууд потвърди за Дарт, че това е единственият начин на действие.

По-лошо, сега трябваше да съобщи новината за участието на Зелър на Хейт, убедително и все пак много внимателно, без да споменава името на Зелър, без да поставя Хейт в положението, при което от него се изисква да направи съобщение относно Зелър пред вътрешния отдел и по този начин да загуби контрол. До действителния арест на Зелър щеше да е по-добре за него да се мисли като за Уолъс Спарко. Това щеше да държи настрани от разследването и вътрешния отдел, и шефовете. Ако преследването приемеше мащабни пропорции, Зелър нямаше никога да бъде хванат. Беше много предпазлив и умен.

Дарт чакаше до катедралата Крайст чърч. Не беше подходящо облечен за студеното време, движеше се напред-назад, краката го наболяваха, беше нервен и напрегнат, и мръзнеше. За една от първите църкви на готическия ренесанс, построени в новия свят, с острия си връх от кафяв камък, се говореше, че е била въздигната, с цел да посвети вярващите в божествените помисли. Помислите на Дарт бяха на по-вулгарно ниво, въпреки че погледът му беше отправен към небето и че молеше за помощ.

Джон Хейт трепна, когато забеляза отдалече Дарт. Човек, който обичаше да напуска офиса на Дженингс роуд и да не мисли повече за него, Хейт направи знак на жена си и сина си да влязат в църквата. Като приближи Дарт с решителен външен вид, той попита:

— Какво означава това?

— Трябва да говоря с теб.

— Синът ми за първи път взема участие в празненствата по случай Деня на благодарността. Тази вечер не съм дежурен. Смених…

— Знам — прекъсна го Дарт, — но трябва да бъдеш ти. Въпросът не може да чака до утрешната смяна. Съжалявам, сержант.

— Това са глупости — възрази Хейт. — Невъзможно.

— Има още едно самоубийство — информира го Дарт. — Още едно убийство — внесе той поправка. — Утре е петък и ние сме нощна смяна, така се пропуска целият уикенд, времето няма да е подходящо.

Хейт погледна наоколо. Махна с ръка на другите родители, които тъкмо пристигаха с децата си от предучилищна възраст. Изглеждаше затруднен и прошепна ядосано:

— Ама че шибана програма.

Вечернята беше току-що завършила и Дарт забеляза самотен свещеник при една от страничните врати. Той го приближи, показа му значката си и помоли да му се предостави само за няколко минути някаква стая. Свещеникът бързо се съгласи. Дарт махна с ръка на Хейт, сочейки му вратата, и сержантът приближи неохотно, като се извиняваше и жестикулираше почтително пред свещеника, който ги вкара в една малка зала, предназначена за църковния хор, с богата облицовка от черно дърво и изящен червен килим. На Дарт му беше интересно да види Хейт откъм по-смирената му страна, той беше по-религиозен, отколкото Дарт би могъл да предположи.

Хейт явно се чувстваше неуверено в тази обстановка. Голяма черна маса заемаше центъра, около нея имаше четири стола с високи облегалки. В главния хол пианист и китарист репетираха детските песни от програмата, която включваше „Фермата на стария Макдоналд“. Сцената беше донякъде сюрреалистична.

Дарт се погрижи нетърпеливият Хейт да седне на един от столовете, след което подпря рамото си на стената до някакви окачени тоги за хористите.

— Имаме трудна ситуация — започна той.

— Имаме психопат, който убива сексуални насилници, това е, което имаме — прекъсна го Хейт избухвайки.

— Ако беше толкова просто — проточи Дарт, изненадвайки Хейт и привличайки по този начин цялото му внимание.

— Продължавай.

— Трябва да внимавам за това, как ще се изразя.

— Имаш седем минути — каза той, поглеждайки часовника си, — иначе ще проведем този малък танц утре вечер.

— Имам списък с имена… Няма защо да знаеш откъде го имам. Стейпълтън, Лорънс, Пейн и днешната жертва Грийнууд, всички са в списъка. Има още двадесет. Имам основание да вярвам, че с подобен, ако не и идентичен списък разполага една компания за проучвания на лекарства, която се намира в Ейвън. Всички в списъка са мъже. Всички са обект на определен вид хормонална терапия — генетична терапия — която, както предполагам, има за цел да промени или елиминира насилническото им поведение спрямо жени.

Хейт имаше такъв вид, че можеше да се помисли, че някой му е ударил шамар, ако и двете му бузи не бяха еднакво зачервени. Той промърмори:

— Ще ти трябва известно време.

Дарт продължи:

— Вярвам също така — и мога да докажа някои неща — че индивид, който действа сам, извършва убийства, но ги прави така, че да приличат на самоубийства, за да попречи на тази компания да изнесе продукта на пазара. Неговата цел е лекарството да не издържи на клиничните изпитания. Сексуалните насилници да бъдат зад решетките, вместо да скитат по улиците, докато ги лекуват.

— Мога да подкрепя това отношение — отряза Хейт рязко.

— Всичките са убийства, сержант. Лорънс. Стейпълтън. Пейн. Блестящ монтаж. Теди Браг може да докаже това или поне да бъде много убедителен. Техниката е забележителна, методологията — безупречна.

— Защо самоубийства? Защо просто не ги убие гадовете?

— За да обезсмисли клиничните изследвания. За да не допусне разследване от наша страна. За да убие колкото може повече, преди някой да разбере за какво става дума.

Хейт кимна.

— Окей — промърмори той, — нека кажем, че имаш право.

— Въпросният индивид ни е известен като Уолъс Спарко.

— От Хамилтън корт 11. Акция на групата за спешна намеса, която не доведе до нищо, освен че арестувахме човек от нашите. Няма защо да споменаваш провалите си, Дартели.

Дарт се опита да игнорира забележката му.

— Това, което особено ни интересува, сержант, е, че този убиец — Дарт направи пауза, за да се успокои — е… — Търсеше начин да се изрази по-точно. — Безусловно запознат с полицейските процедури по разследване. Особено що се отнася до събирането на косми и влакна като веществени доказателства и тъй нататък.

— Ченге? — Хейт не беше глупак и разбираше накъде бие Дарт. Той додаде: — Мислиш за Ковалски?

Дарт поклати отрицателно глава и проговори изключително бавно:

— Някой с лична омраза към сексуалните насилници, някой, нека речем, чиято жена може да е била брутално изнасилена и убита. — Замълча, наблюдавайки как цветът от лицето на Хейт се изтичаше. — Някой, който владее полицейските техники и има достатъчно остър ум и използва знанията си против нас.

— Господи — ахна сержантът с широко разтворени очи.

Дарт се загледа в една маслена картина, изобразяваща Исус.

Хейт започна:

— Ти мислиш, че това е…

Дарт бързо го прекъсна.

— Най-добре ще е, ако това се запази като хипотеза до времето, когато индивидът бъде заловен.

Две от оставащите му пет минути Хейт употреби в размисъл и пълно мълчание, като непрекъснато поглеждаше към Дарт с нещо подобно на омраза в очите си. Изглежда обвиняваше Дарт за цялата тази неприятност, така както един родител може да обвини детето си.

Дарт, оставяйки обвинението само да отпадне от него, чувстваше, че е направил съобщението си добре и че до този момент Хейт беше запазил хладнокръвие. Положението беше по-добро, отколкото се беше надявал. Затова си позволи предложение:

— Трябва ми авторитетната подкрепа на отдела — защита на схващането, че става дума за убийства — ако трябва да убедя тази компания, „Роксин лаборатории“, да се откажат от изпитанията си.

— Забрави за тази работа — отряза Хейт, слагайки край на краткия флирт на Дарт с успеха.

— Но, сержант!

— Едно по едно, детективе! Разследването на първо място. Лицето под подозрение на първо място. Няма да стане така, че да поставиш този отдел в положението на защитник на една теория — теория, във връзка с която не сме излезли с никакви обвинения срещу някого и не разполагаме с нищо, на което да се опрем, освен някакви косми и влакна. Трябва да намесим канцеларията на прокурора, трябва да направим всичко това открито. Ако искаш да постигнеш нещо, трябва да разполагаш с човек в ареста…

— Но, сержант…

— Засега това са самоубийства — бучеше Хейт. Гласът му без съмнение стигаше до главната зала. — Приключени са като самоубийства. Ти говориш за разравяне на приключени случаи.

— Той ще продължи да убива — напомни му Дарт шепнешком. Чувстваше се опустошен, като че ли юмручен удар го беше оставил без въздух.

— Някакви перверзни типове? Насилници срещу деца? Мислиш, че това ще раздруса много хора, така ли? Бъди по-умен, Дартели.

— Той ще ги убие — повтори Дарт.

— Това е твой проблем, детективе. Ти си мой проблем. Това е твоя теория, не моя. Ти ще я докажеш или ти ще я загубиш, но не обвинявай, докато не ти е напълно ясно за какво говориш — докато си в състояние да ми го докажеш на мен и на прокурора. Това, за което говориш тук… — Той завъртя очи. Те бяха пълни със сълзи, приятелството му със Зелър се проявяваше силно. — Що се отнася до мен, аз се моля на Бога да грешиш. — Той погледна часовника си, погледна Дарт и отсече: — Нито една дума за това пред никого. Пред никого. Не преди да си сложил в ръката ми димящия пистолет и към него прикрепена ръка. Разбираш ли?

— Знаеш ли какво казваш? — повиши тон и Дарт. — Какво защитаваш? — Той огледа залата. И то в църква, му се поиска да добави.

— Нито една дума — повтори сержантът.

— Моля — каза Дартели, като се надяваше, че тази една дума можеше да постигне нещо.

Хейт избута назад стола с крак при ставането си и за малко щеше да го събори.

— Ти наистина си момче скаут — изръмжа злобно, като излезе бързо навън, но се спря и до отворената врата се обърна с лице към Дарт. — Нищо не си научил от него, нали?

Дарт намести стола на мястото му и последва Хейт навън в студа.

36.

Това беше голяма викторианска къща в Западен Хартфорд, разположена върху оградена площ от един акър, малко по-надолу в улицата, недалеч от къщата на губернатора. Високо извисяващи се брястове и дъбове очертаваха улицата. Във въздуха се усещаше миризма на дим от горящи дърва. Един съсед вече беше запалил коледните светлини — група от седем перфектно скулптирани елени, направени от малки бели лампи, които се извиваха като дъга към небето и теглеха шейна по тревата в очакване, и надежда за сняг. Това беше квартал, където господстваше „Мерцедес-Бенц“. Дарт имаше чувството, че прави впечатление със своя таурус.

Той се огледа два пъти в огледалото за задно гледане, опитвайки се да пооправи лошия си външен вид, който като че ли беше залепнал върху него. Оправи огледалото, като го върна на старото му положение, мушна в устата си ментово бонбонче и излезе от колата.

Доктор Ариел Мартинсън му отвори сама. Носеше жълто тефтерче и очила с половинки стъкла. Беше облечена в джинси и мъжки тип фланелена блуза. Без грим тя изглеждаше с няколко години по-възрастна. Той забеляза сива коса вдясно на главата й, на която не беше обърнал внимание при първата им среща. Малко преди да отвори вратата, тя беше издърпала назад косата си, тъй като държеше около двата си пръста ластиче, а косата й все още запазваше формата на човек, изправен срещу силен вятър. Но косата й се беше вече отпуснала, когато поздрави Дарт и отново тръсна глава, давайки по-голяма свобода на косата си в желание да покрие белега.

Тя го пусна почти без нищо от обичайните кратки разговори за несъществени неща. Той, ченгето, обърна внимание на изключителното обзавеждане — ориенталски килими, диплещи се завеси, антики; системата за сигурност — детектор за улавяне на движения, който мигаше високо в един ъгъл на тавана, и ръчно гравираната врата на библиотеката.

До пристигането му тя беше работила с един от двата компютъра, този, който беше върху бюро от махагон с кожена горна част в убит червен цвят. Имитация на лампа „Тифани“. Оригинално маслено платно над камината. Тя му предложи кафе, чай или нещо по-силно. Той отклони предложението, като спомена, че е дежурен. Тя си наля в кухнята чаша бяло вино и бързо се върна.

— Чудесна къща — сподели той.

Като се настани в едно кресло, тя каза:

— Късно е. Нека преминем направо към въпроса, какво ще кажете? Какво ви накара да ме потърсите толкова скоро, детективе?

— Един мъж на име Грийнууд. Самоубийство чрез свръхдоза. Открит е късно следобед днес. Мислим, че той участва във вашите изследвания.

Тя раздвижи устните си.

— Нямам коментар.

— Аз само се запитах…

— Без коментар значи без коментар — отсече тя. Надигащите й се гърди показваха, че е развълнувана. Пронизващият й поглед провокираше в него чувство на загриженост, тя като че ли правеше опит да не издаде присъствието на някой, който се криеше в стаята.

— Играем в един отбор — напомни й той.

— Веднага след срещата ни миналия път направих опит да проведа някои разследвания. Но тези изпитания се провеждат така да се каже на тъмно и се боя, че това е точно така. Още веднъж искам да ви убедя, че ако беше открита връзка, каквато и да е връзка между самоубийствата и нашите изследвания, аз щях много добре да знам това и изследванията щяха да бъдат прекратени. Но за такава връзка не узнах, въпреки моите търсения. Разбирам, че трябва да си вършите работата. Нямам нищо против това. Бих ви предложила да…

— Това са убийства. Потвърдихме го — прекъсна я Дарт и по този начин я принуди да мълчи. — Имат връзка с вашите изследвания. Трябва да ги спра.

— Можете ли да ми докажете, че съществува връзка? — Пръстите на дясната й ръка започнаха нервно да се плъзгат нагоре и надолу по столчето на чашата.

Дарт каза:

— Трябва да осигурим защита на тези хора…

— Невъзможно.

— Те са мишени!

Тя го изгледа втренчено за миг и след това проговори:

— Детектив Дартели, не мога да ви осведомя за естеството на нито едно от нашите изследвания, но това, което предлагате, е много вероятно да компрометира изследването, най-вероятно да сведе до нула всякакви резултати и по този начин да причини на нашата компания милиони долари загуба. Мога да ви обещая, детективе, да обещая, че ще се противопоставим най-енергично на такъв опит от ваша страна. Вие и вашият отдел ще понесете големи материални щети, ако бъдем в състояние да кажем нещо по въпроса. Не мисля, че някой от двама ни иска това.

— Нуждаем се от вашето сътрудничество — изрече той почти умолително. Трябва да представя на шефовете си доказателства, помисли той. Трябва да ти затворя работилницата.

— Не. Това няма да стане — отсече тя строго.

— За това се грижи Проктор — така ли е? Мислите, че можете да се оправяте без…

Дарт се спря на средата на изречението, спомняйки си за Зелър по време на пожара и думите му за това, че той самият е мишена. Дарт и Мартинсън се спогледаха. Очите й бяха студени като камък, а дишането й се беше успокоило, гърдите й изобщо не се движеха. Заплашително самоуверена. На Проктор е било казано да я отърве от проблема, наречен Уолтър Зелър. „Тя знае за Зелър!“ — разбра Дарт.

— Имате нужда от мен — каза й той.

Погледът й не се промени. Тя отпи от виното и задържа чашата върху скута си, пръстите й отново си поиграха както преди.

— В крайна сметка самоубийствата ще бъдат свързани с вашите клинични изследвания — предупреди я Дарт, — с вашето лекарство за сексуални насилници. — Тялото й видимо се вдърви, по лицето й се изписа омраза. — Освен ако не се потърси отговорност от някого от страна на полицията, ако не бъде съден и осъден, вината ще тежи върху вашето лекарство. — Той беше против това Зелър да бъде гонен от разни частни детективи или ченгета под наем и против закона на джунглата. Каквито и да бяха престъпленията му, сержантът заслужаваше по-добро отнасяне. Изведнъж той разбра, че чувствата му наклоняват везната в полза на Зелър, откри, че самият той вярва, че това, че го беше открил първи, дължи на Зелър. — Разбирате ли ме? — попита Дарт гневно.

Безстрастното й лице му действаше. Тя още не се беше възстановила от това, че той беше нарекъл лекарството й лекарство за сексуални насилници. Почувства, че знае нещо, което тя не искаше той да знае, и че в отчаяние той би могъл да изиграе тази карта погрешно.

— Мисля, че се разбираме един друг — отговори тя със сух въпреки виното глас.

— Освен ако тези самоубийства не бъдат преквалифицирани като убийства, вината ще тежи върху вашето лекарство. Сама казахте, че това би било вредно за компанията ви. Това преквалифициране зависи от мен, доктор Мартинсън.

— Без коментар. — Тя повдигна брадичката си и го погледна под нов ъгъл.

„Каква беше нейната игра?“, запита се той.

— Имате нужда от мен — повтори той.

Ако са убийства, щеше да изглежда, че някой се е опитвал да саботира изследователската й работа, ако са самоубийства — че лекарството е имало фатални странични ефекти.

— Аз трябва да продължа работата си — промърмори тя упорито.

— За това съм ви нужен аз — настоя той отново.

— Да сте ми нужен? — Тя се усмихна и продължи: — Нека приемем, хипотетично, че вие сте прав, че някой може би изпробва онова, което нарекохте лекарство за сексуални насилници. Разбирате ли важността на такова едно нещо? Можете ли да започнете да разбирате социалните и икономическите последици от такова лечение? Изгодите за обществото? Даже ако тази компания беше частично ефективна при преследването на целта си, да речем, че бихме могли да намалим физическото и сексуалното насилие с десет или петнадесет или двадесет процента, без да съществуват неблагоприятни странични ефекти — можете ли да се противопоставите успешно на такова лечение? Но има хора, които, ако могат, ще спрат това нещо. О, да! Повярвайте ми, има такива. Те ще кажат, че след като е извършено престъпление, трябва да има и възмездие. Те ще направят всичко, за да видят провала на такова лечение — всичко — конкурентите на тази хипотетична компания, известни организации за защита на гражданските права — списъкът е дълъг. Казвате, че може би ще успеете да преквалифицирате тези самоубийства в убийства. Нека кажем, разбира се, хипотетично, че тази компания има повече от десет години такава практика — къде ще насочите вярата си? — Тя отпи малко вино и погледна Дарт в очите. — Това, което искам да ви кажа, ако ме слушате, е, че не съм убедена, че тези хора, тези ваши самоубийци, изобщо някога са били част от каквото и да е изследване на „Роксин“. — Дарт почувства думите като удари в гърдите си. — Вие ми изглеждате като образец на коректен човек, не бих искала да ви създавам неприятности. — Тя завъртя чашата в ръцете си. — Може да се окажете в глупаво положение, ако продължите да упорствате — предупреди го тя.

„Може ли тя да свали имената от списъка?“, му мина изведнъж през ума. Той нямаше никаква документация от Мартинсън относно участието на Стейпълтън, Лорънс и Пейн в изследванията, а само устна забележка отпреди няколко дни. Тя може да отрече всичко това. Ако можеше да унищожи следите от тяхното участие, тогава единствената й грижа за техния убиец щеше да е той да бъде прибран — бързо и тихо, колкото по-малко публичност, толкова по-добре. И той, Дарт, да не създава повече неприятности.

— Ако някой ви е убедил да излезете извън рамките на закона, доктор Мартинсън, аз много сериозно ви съветвам да потърсите и друго мнение — за предпочитане законно мнение. Няма причина по-нататък да…

— Моето впечатление — пресече го тя остро, изправяйки се на крака, при което гърдите й започнаха отново да се надигат — е, че и двамата си губим времето и че и двамата можем да свършим по-добра работа, отколкото просто така да си седим и да разменяме мисли. Всъщност аз се допитах до законното мнение, което, както изглежда, вие много активно защитавате, и то се върна като едно категорично „без коментар“. Категорично — повтори тя. — Сега ще ви изпратя до вратата.

— Не трябва да се процедира така — предупреди я Дарт. — Правите голяма грешка.

— А вие е най-добре да бъдете предпазлив, защото може да ви потрябва вашият собствен адвокат, вашето собствено друго мнение. — На външната врата тя се спря. Заплахата се съдържаше не в думите й, а в очите й. — Не се бъркайте, детектив.

Тя превъртя дръжката и отвори вратата. Студеният въздух нахлу и ощипа лицето на Дарт.

— Можем да работим заедно по въпроса. — Дарт й предостави последна възможност.

— Не мисля така. Не, благодаря ви. — Тя отвори вратата по-широко.

Дарт излезе навън и изведнъж студът почти го вкамени.

Той се намираше на Фармингтън авеню, когато звънна клетъчният му телефон и слушалката при опита да бъде извадена се закачи в джоба му. Помисли, че е пропуснал това обаждане, тъй като преди да отговори, звънът беше спрял. Линията фактически беше мъртва, но миг по-късно звънът се чу отново.

— Дартели.

— Най-после мислиш като ченге — каза гласът на Зелър.

Дарт веднага погледна огледалото и колите пред себе си, но нощта беше непрогледна. А освен това, помисли си той, Зелър никога не би направил това толкова лесно.

— Мога да ти помогна, Серж. Но ти…

— Спести си думите, Айви. Просто следвай шибаните си задачи. Това е достатъчна помощ. Има един редактор в „Ню Йорк таймс“, който се занимава с теми от науката и който би могъл да прояви интерес към това, което знаеш. Името му е Роузън Бърг. Добър автор.

Връзката се разпадна.

Дарт рязко спря, след като колата беше изкачила един наклон. Той изскочи навън и се огледа за кола, която да обръща или такава, която е паркирана така, че да прави впечатление. Под него имаше пресечка с бензиностанция и книжарница на срещуположни ъгли. Той потърси с очи някой в телефонна кабина или кола не в движение.

Нищо.

Освен това, помисли той за втори път, той никога не би го направил толкова лесно.

37.

След като наблюдението на Хамилтън корт 11 не даваше никакъв знак за Уолтър Спарко и след като търсенето на колата му приключи без успех, Дарт почувства, че единственият му шанс да намери човека — да го спаси може би — се намираше на този адрес. Но когато по време на петъчната нощна смяна той отиде при Хейт, за да обсъдят техническите достойнства на заповедта за претърсване и арест, Хейт му забрани да влиза или да приближава на каквото и да е разстояние Хамилтън корт 11. Това, което беше започнало като цивилизован разговор, завърши като състезание по надвикване, по време на което всички от отдела за престъпления срещу личността гледаха напрегнато към двамата през стъклената стена на офиса на Хейт. Дарт излезе бързо и като чувстваше върху себе си вниманието на всички, продължи в коридора, като търсеше място, където да може да се успокои. Продължи да крачи бързо и когато видя, че при Аби свети, почука и влезе. Не бяха се виждали почти цяла седмица, един факт, който се беше изплъзнал от вниманието на Дарт, докато най-после той не се появи пред нея и не я погледна.

— Какво правиш тук? — попита я.

— Това е моят офис.

— През нощта.

— Сама си правя програмите. Аз съм отдел в състав един човек. — Тя се поколеба и след малко обясни: — Опитвам се да наглася програмата си в съответствие с твоята, така че да можем да се виждаме повече. — Ново колебание. — Липсваше ми…

— Децата?

— Така е по-добре. Те спят през нощта. Аз съм с тях сутрин и следобед. Трябваше да опитам този вариант по-рано.

— Кога спиш?

— Не спя — отговори тя. — Ти като че ли си готов да разрушиш нещо. Надявам се, че не нещо, което съм направила.

— Хейт. Той е твърдоглав. Не съм го оценил правилно. Доверих му се, а вероятно не е трябвало. Той кипна. Изведнъж иска нищо да не се прави с тези самоубийства. Продължава да ми възлага домашни свади и побоища.

— Нощната смяна — напомни му тя. Домашните свади и побоища почти изцяло владееха нощните смени.

— Да, знам. Но аз съм тръгнал по по-едър дивеч и той знае това. Цялата работа е там, че това го плаши.

— Какъв дивеч?

— Казах му — не направо, но му казах — за Зелър.

— О, по дяволите — ахна тя.

— Изглежда, че неговата лоялност надделява над грижата му за — и точно такива бяха думите му — някакви перверзни типове, които ги убиват.

Тя кимна, като че ли разбираше или самата тя беше срещала такава съпротива. Каза:

— Имах един случай, в който беше замесен един гимназиален учител по физическо възпитание. Тиранизирал момичетата, дупка, през която надничал в банята, крадял бельото им от шкафчетата и все в тази посока. Изнасилил три. Едната забременя, в противен случай никога нямаше да разберем. Училищният борд се опита да окаже натиск върху мен да не повдигам обвинение. Казаха, че това ще намали притока на ученици. Казаха, че ще го уволнят и че това е достатъчно. Намериха някаква важна връзка — не знам как. Уволниха го и го изгониха от града. Но нищо във вестниците, никаква публичност.

— Не съм чувал за това.

— Никой не е чул — въздъхна тя. — Това нещо за малко да ми загуби значката. — Като го погледна с благ поглед, тя добави: — Но аз задържах значката си и получих собствен отдел. — Тя се засмя. — Разбрах към кого се бяха обърнали.

Дарт и другите се бяха чудили как беше успяла да измъкне отдела за сексуални престъпления от отдела за престъпления срещу личността и сега, години по-късно, се появи обяснението. Дойде му нещо наум.

— Какво стана? — попита тя, забелязвайки промяната в израза на лицето му.

— Една мисъл — избъбри той, чувствайки се по-спокоен, отколкото беше при влизането си. Подпря коляното си върху единственото друго кресло в стаята. — Ти си твоят собствен отдел. — Той сякаш мислеше на глас.

— Точно така.

— За да се сдобиеш със заповед, не минаваш през Хейт.

— Слава богу.

— Какво? — изгледа я невярващо той. — Направо при прокурора?

— Да.

— При специални изисквания за вероятна причина ли действаш или е същото, което правим останалите? — Той внесе пояснения: — Държи ли те прокурорът…

— Закачена на въдица, наречена отдел за сексуални престъпления? — помогна му тя и отговори: — Не. — И добави саркастично: — Колкото и да е чудно, отнасят се с мен така, сякаш съм лейтенант.

— Не исках да кажа…

— Знам, че не си искал, но донякъде прозвуча така.

— Искам да разширя заповедта за наблюдение на Хамилтън корт — каза той. — Трябва ми влизане вътре.

— Аз мога да вляза — сви рамене тя. — Можеш да ме придружиш. — Поглеждайки часовника си, тя добави: — По това време на нощта ще бъда телефонистка. Кой от юристите е на повикване?

— Крист.

— Синтия Крист? — повтори тя. — Жена, Джо. Тортичка. Можеш да ми имаш доверие. — Избута книжата пред себе си, за да не й пречат, и взе един бележник. — Това е елементарен случай.

Един час по-късно влязоха в къщата на Хамилтън корт 11. Аби носеше в джоба си подписаната заповед. Осветлението във всекидневната беше включено от автоматичния часовников механизъм — беше девет и петдесет и пет вечерта.

Аби чрез Дарт беше включила три точки в заповедта, които бяха пропуснати в предишните заповеди: пазарски торби за бакалски стоки, поставените в рамка снимки на пианото и дрехи.

Той сложи снимките в бяла книжна торба. И двамата носеха ръкавици.

— Фотосите мога да ги разбера — каза тя. — Въпреки че според теб Зелър е този, който ги е сложил там, за да сътвори идентичността на този Уолъс Спарко, ти мислиш, че в тях има нещо важно, нещо, което той би могъл да ти каже, без да има това намерение. Но торбите?

— Имал е намерение да слага храна тук — обясни Дарт, след като я беше вкарал в кухнята. — Още веднъж, както ти каза, за да създаде впечатлението, че Спарко е живял тук. Спарко не е живял тук. Нито Зелър. Той е използвал къщата като място за подготовка — поне до момента, когато разкрихме това. После трябва да е използвал някакво друго място… Знаел е, че е практически невъзможно човек да не внесе нещо от себе си във всяка сцена на престъпление и да не отнесе нещо от тази сцена обратно в дома си — това е природата на косми и влакна, това е, което ми е набивал в главата през всичките тези години. Аз бях този с дипломата, но той беше този, който разбираше от разсипване на влакна като доказателствен материал и отнасянето им след това.

— И така, той е идвал тук, сменял е дрехите си — сменял е идентичността си, извършвал е престъплението, връщал се е, отново се е преобличал… — Сега й беше ясно. — Веригата от улики винаги води обратно до тук.

— Ако въобще попаднехме на нещо от сцената на престъпление — а той е вземал допълнително предпазни мерки, за да бъде сигурен, че няма да попаднем на нищо, като е почиствал с прахосмукачка и е поставял фалшиви улики — само бихме намерили тази негова крепост, но не и самия човек.

— Ами пазарските чанти? — попита тя скептично.

— Може би е бил по-умен отколкото му е било нужно — предположи Дарт, претърсвайки чекмеджетата. — Той купува бакалски стоки, за да ни убеди, че Спарко е живял тук. Изяжда част от храната, за да внуши, че мястото е обитавано. Но ако е пазил торбите… — Дарт размишляваше на глас, докато разбутваше съдържанието на следващото чекмедже.

Аби отвори шкафа под мивката, извади кофата за боклук и вдигна торбата с боклук — найлонова торбичка от магазин за хранителни стоки. Тя завърши изречението вместо него:

— Тогава ще ги е използвал за боклук.

— Ти си блестяща! — възкликна той възторжено.

— Знам. Така е, нали? Но недостатъчно блестяща, че да се сетя защо това не ти е безразлично — добави тя.

Той пое торбата от нея и я завъртя така, че тя да види зеления надпис отстрани.

— „Шопуей“ — прочете името.

— Това е на Парк стрийт — каза тя, изричайки името на най-лошата улица в града.

— Колко такива магазина има от тук до „Шопуей“? — попита той.

— Два. Три може би. Заради учениците от колежа.

— Заради белите — каза той.

— Опитваш се да стесниш този квартал — каза тя впечатлена. — Да откриеш някое място, където бихме могли да го намерим. — И добави: — Ще поставим „Шопуей“ под наблюдение, приемайки, че е близо до това място.

Дарт й се ухили, изсипвайки съдържанието на торбичката, а самата нея прибирайки като веществено доказателство.

После той отвори гардероба на долния етаж и претърси трите палта, които висяха там.

Аби се обади:

— Трябва да ги е купил от магазин за дрехи втора употреба. Търсиш етикети, нещо, което да стесни още повече квартала.

— Нищо — промърмори Дарт, затваряйки вратата на гардероба и повеждайки Аби на горния етаж.

Движейки се плътно след него, Аби подметна:

— Предполагам, че ще съжалява, че те е тренирал толкова добре.

— Комплиментите — избъбри Дарт — няма да те доведат доникъде. — Той влезе в спалнята и се насочи към шкафа.

Аби запали лампата. Дарт се обърна бързо, поклати глава и я спря:

— Не! Това — каза той, опипвайки дрехите, — може да е купено от втора ръка… и го е купил голямо, за да му свърши работа, но не е било по неговия размер… и част от тези дрехи са щели да бъдат изхвърлени: при случая с Пейн е имало твърде много кръв. Но той има специално отношение към чистите дрехи. Забелязала ли си? Изгладени ризи и панталони. Той и Лъки веднъж се караха, защото тя искаше да пести пари, но той настояваше ризите му да бъдат давани на гладене. Това почти беше един…

— Фетиш — довърши тя изречението му, повдигайки една от окачените ризи. — Това ли търсиш? — До палеца й се виждаше син етикет с името на обществена пералня, грижливо пришит с найлонов конец в долния край на ризата.

Вълнение се прокрадна в Дарт: един бакалски магазин едва ли разполагаше с адресите на клиентите си, но една обществена пералня като нищо би могла.

Когато заемаха отново местата си в тауруса и телесният им език вече изразяваше нетърпението им, Дарт й каза:

— Може би щях да намеря етикета от пералнята. — Той включи двигателя. — Но бих могъл да пропусна тази бакалска торба — изповяда се той.

— Видя ли? — изхихика тя. — Имаш нужда от мен.

Картата в офиса на Аби се състоеше от увеличени фотокопия на една област една квадратна миля, обграждаща супермаркета „Шопуей“ на Парк стрийт. След като се беше задържал на Дженингс роуд след смяната, Дарт беше приготвил кана кафе. Аби се беше прибрала вкъщи по-рано за неколкочасов сън и в девет беше отново в офиса. Използвайки „Жълти страници“, Дарт беше прекарал малките часове зает с установяване на местонахождението на деветнадесетте обществени перални в този район. Сега върху импровизираната карта бяха забодени шест карфици.

В девет нула две Дарт окачи телефонната слушалка, приближи картата и издърпа една от карфиците.

— Бели етикети, забодени към яката, като са използвани безопасни игли — промърмори той.

В девет и тридесет Аби се оплака:

— Бели етикети, зелени етикети, розови етикети — но никакви сини етикети.

— Ще го открием — заяви Дарт.

— Не близо до „Шопуей“ — предположи тя, махайки последната карфица.

Дарт се загледа продължително в картата, в главата му се въртяха различни мисли.

— Може би греша — въздъхна той, чувстваше се потиснат. Това беше времето му за сън, а на всичко отгоре и събота сутрин. Тялото му беше изтощено. Главата го наболяваше. Чувстваше гърба си пострадал от това, че беше заспал в едно кресло. Завиждаше й за няколкото часа сън.

Аби се извини и напусна стаята. Дарт, който от четвъртък се беше опитвал да се обади на Гини, която беше помолила за това, набра номера й. Обади се телефонният й секретар. Той сложи слушалката върху вилката, обзе го ревност. Гини винаги си беше вкъщи в събота сутрин. Това означаваше, че не си е спала вкъщи предната вечер. Беше се чудил защо не му се беше обадила. Беше типично за тях да си играят на гоненица по телефона, докато единият улови другия.

Аби се върна и започна, широко усмихната:

— И така, както ми се струва, ние опитваме с всяка шибана пералня в града, докато попаднем на тази, която използва сини етикети. — Тя се тупна в едно кресло до един от телефоните и додаде: — Как искаш да започнем, с „А“ или с „Н“?

Час по-късно Аби окачи слушалката и рапортува:

— И така, ще бъдеш щастлив да узнаеш, че най-после намерих компания, която работи със сини етикети. — И в този момент Дарт затвори телефона по средата на разговора. — Не трябваше да постъпваш така — смъмри го тя. — Те работят със сини етикети, но номерата им не са близо до този петцифрения, който имаме ние.

След като моментът на радост премина, Дарт се отпусна в креслото си и взе да търка очите си.

— Казаха ли нещо за сини етикети?

— Той ми даде името на компанията, която доставя етикетите — отговори тя и Дарт разбра, че от това място е трябвало да започне. — „Нътмег Съплайс“ в Бриджпорт. Но днес е събота и ще отворят чак в понеделник. Така че, ако можем да почакаме…

— Не можем — напомни й той.

— Да. И аз така мисля.

— Но може да не ни се наложи да чакаме — каза Дарт, спомняйки си, че Бъд Гормън често работеше и през уикенда.

Гормън беше запален поклонник на НАСКАР и обичаше да пътува из цялата страна, където и когато се провеждаха ралитата НАСКАР. Успяваше да прави това, без да изяжда прекалено много ваканционно време, като работеше шест дни седмично, а след това разменяше това време в повече срещу един петък или една събота по свой избор, купувайки си тридневни уикенди винаги, когато някакво рали изискваше допълнителен ден за пътуване. Дарт се свърза с него.

Гормън беше много ядосан.

— Никога не ми вдигаш телефона.

— Почти не съм си бил вкъщи.

— Имам информация за теб относно „Роксин“ — кои са те и какво правят.

— Имам по-спешна работа.

— Доктор Ариел Мартинсън — продължи Гормън, без да обръща внимание на думите му. — Три фирми с обединен капитал и индустриалец от Швеция притежават седемдесет и три процента. Мартинсън е на капитанския мостик от самото начало. Дошла е от Мичиганския университет, където е оглавявала научноизследователска програма по генетика, щедро подпомагана от федерални фондове, и където този индустриалец Цедерберг я е срещнал за първи път. Истински бавен старт, както при повечето биотехници — шест години до първия долар. Добри успехи в лечението на артрит…

— „Артарест“ — избухна Дарт, прекъсвайки го. — Друг път, Бъд. Благодаря. Аз имам…

— Това, което би могло да представлява интерес за теб — продължи все така Бъд, без да обръща внимание на прекъсването, — е, че на Мартинсън, която печели осемстотин на година плюс премии, изведнъж й се губи почти цяла година от живота. Искам да кажа, че по същество не съм открил нищо за нея. Имам знания за някои медицински разходи, някои разходи за правна помощ и горе-долу това е всичко. Това е всичко, момчета. Предполагам, че е отишла на нещо като някаква забавна ферма в Швейцария. Но това не е било ваканция — въобще нямам сведения за харчене на пари от такъв вид.

Дарт си спомни големия белег зад ухото и нервния й навик да се опитва да го прикрива.

— Предполагам, че ако мога да надникна в застрахователното й досие… — разтегли Гормън замечтано.

Дарт си каза, че не трябва да забравя да се обади на Гини и да види какво може тя да направи. Чувстваше, че се изпотява. Гормън го беше развълнувал.

Дарт премина в настъпление, преди Гормън да има време да започне отново.

— Трябва ми името — и телефона, ако го имаш — на собственика на нещо, което се нарича „Нътмег Съплайс“ в Бриджпорт.

— Почакай една секунда — сепна се Гормън силно раздразнен. — Да си запиша.

Дарт повтори молбата си и му даде номера си в залата за конференции.

— Дай ми няколко минути.

Когато телефонът иззвъня и Дарт вдигна слушалката, Гормън прочете информацията, без да каже „здравей“. Завърши с „Не струва нищо“ и затвори.

Дарт се свърза със собственика на „Нътмег Съплайс“, когото намери у тях. Чуваше се коментар на футболен мач по телевизията. Телевизорът го накара да си помисли за вкъщи, а това го накара да си спомни за Мак и въпреки че едно съседско дете разхождаше и хранеше кучето през деня, му се стори ужасно това, че трябва да държи кучето заключено толкова дълго по време на нощните смени. Собственикът на „Нътмег Съплайс“, на име Коруин, в началото беше много ядосан, като очакваше, че го търсят за нещо, което не го интересува.

— Аз съм от хартфордската полиция — представи се Дарт за трети път.

— Помислих, че някой си прави майтап — избъбри човекът, извинявайки се. — Или че продавате алармени системи или специални ключалки за коли или нещо такова.

— Не продавам нищо — сряза го Дарт.

— Разбирам — смънка човекът и се извини още веднъж.

Дарт подчерта спешността на случая, с което накара Коруин да се почувства важен, и подчерта, че информацията е от особено значение за разнищването на едно убийство. Човекът се оживи, реакцията му беше необичайна, но доброжелателна.

— Ще трябва да сляза до офиса. Казвате сини етикети? Само сини?

— Сини. Пет цифри, в началото 98.

— Ако ги продаваме — заяви уверено Коруин, — ще знам на кого. — Той направи пауза. — Казахте убийство, нали така?

— Точно така.

— Така си и помислих, че точно това казахте.

Четиридесет и пет минути по-късно Коруин се обади.

— Имам два обекта на дребно и един на едро със сини етикети. Серията 98 000 е отишла при Ейб на Сеймур.

— Сеймур? — повтори силно в телефона Дарт, без да се стреми към това.

— Да, Сеймур стрийт. Пералнята на Ейб.

Дарт провери в отворените „Жълти страници“ за адреса.

— Ейб го няма в „Жълти страници“ — оплака се той.

— Те са на едро, не работят с единични клиенти, а с приюти, нещо такова. Съмнявам се, че ще дават обяви.

— Нищо на дребно? — попита Дарт.

— Малко нещо вероятно. Има някаква витрина, доколкото си спомням — но от десет години не съм ходил там. Това не е голяма част от бизнеса им — с единични клиенти. Тази част от града е много лоша.

— Да, така е.

— Даже преди десет години.

— Да.

— Главно на едро. Те са добър клиент за нас. Големи поръчки.

Дарт благодари и вече прелистваше „Бели страници“, пръстът му се спускаше надолу по колонките. В зрителното му поле се появи нокът с маникюр — Аби беше намерила името. Коруин изясни:

— Казахте разследване по убийство, така ли?

— Да.

— И аз помогнах?

— Много.

— Това е много добре. Харесва ми… Хей, детектив? — додаде той, задържайки още на телефона нетърпеливия Дарт. — Закови мръсника!

Дарт му благодари още веднъж и затвори. Каза на Аби:

— Каза ми да закова мръсника.

— А ти какво каза?

— Благодарих му.

Тя се беше заела с разглеждане на закачената на стената карта.

— Това е Сеймур стрийт, малко по на юг от Парк стрийт. Не можем да отидем там сами, Джо — заяви тя твърдо. — Не без полицейска кола. Не без подкрепление.

Той нямаше желание да я намесва в тази работа. Хейт нямаше да се съгласи да му даде каквато и да е помощ, нямаше да му осигури подкрепление. Това, което правеше положението по-лошо, много по-лошо за Дарт, беше, че самият звук на думите Сеймур стрийт му беше познат, но не можеше да си спомни защо, не можеше да установи мястото на гласа, който ги беше изговорил, гласът на Коруин все още не беше избледнял в ума му.

Но сега този глас се върна при него. След като седем години си чувал всеки ден един глас, той не може да остане дълго време замазан в паметта. Уолтър Зелър беше отгледан в къщата на родителите си на Сеймур стрийт по времето, когато Парк стрийт беше свястно място, а не демилитаризирана зона. По онова време той често беше говорил за тази къща с чувство, носталгично, като просто я наричаше Сеймур стрийт.

Дарт не можеше да си спомни какво беше станало с къщата. Зелър я беше наследил при смъртта на майка си преди четири години. Това си спомняше добре, защото Зелър беше платил някакъв наследствен данък, вместо да я продаде, въпреки че тя почти не ставаше за нищо. Какво се беше случило по-нататък с тази къща Дарт не знаеше.

„Може би — помисли Дарт, — Уолъс Спарко сега живее там.“

38.

Това беше то — Дарт го знаеше, преди да пристъпи навън от вратата.

Той открадна четири часа сън вкъщи, след като беше разходил Мак и след като си беше направил сандвич с риба тон. До пет и тридесет навън вече беше тъмно и му мина през ум, че колкото по-рано, толкова по-добре, защото най-лошите групови насилия се проявяваха след десет вечерта във времето, когато наркотиците, алкохолът и неспокойният гняв вземаха данъка си. Той се облече в черни джинси и морскосин пуловер, така че да може да се движи с вдигната гугла и по този начин донякъде да се дегизира.

Осъществи пътуването сам, вярвайки, че ще намери Зелър в къщата на Сеймур стрийт и че Зелър е избрал съвършено безопасната къща — отвън до нея никой, нито даже полицай нямаше да навлезе в сърцето на Парк стрийт в този час на нощта без много силно основание и обилно подкрепление. Може би Зелър беше сключил сделка за протекция с някоя от бандите и се беше погрижил за предупредителна система, състояща се от клетъчни телефони и преносими радиостанции.

Когато мина с колата си покрай съда и една поредица от къщи, приспособени като адвокатски кантори, той беше поразен от иронията на тяхната близост с Парк стрийт, само на няколко пресечки на юг. Законът и беззаконието съществуваха рамо до рамо. На две пресечки от тези офиси четиринадесетгодишни момичета се трупаха по ъглите, а разпространителите на кокаин продаваха стоката си на тротоара. Дарт караше с вдигната гугла и при това бързо, без да се съобразява със стоповете и светофарите.

На седалката до него лежеше зареден револвер. Под пуловера си носеше бронирана жилетка, в джоба шперц. Вратите на колата бяха заключени. Колкото повече приближаваше Парк стрийт, толкова по-ленив ставаше трафикът и по-голямо оживлението. Това беше южният край на Син стрийт — нощта гъмжеше с възможности.

Въпреки ноемврийския студ тъмните улични ъгли бяха пълни с пуерториканци и тук-таме между тях се виждаха испанци, италианци и португалци, всички под двадесет и пет. Това място се доминираше от Le Soledos и латинските крале. Неподходящият цвят чорапи биха могли да струват живота на някой хлапак. Показването на оръжие означаваше началото на битка. Тези хора бяха започнали живота си с впечатление от Сталоун, и Лий, и Шварценегер, и Снайпс, и считаха, че не им отстъпват по нищо. На Дарт му се стори, че всички по-възрастни от тридесет са изпратени на заточение. Мястото се управляваше от неспокойна младеж.

Струващи четиридесет хиляди долара автомобили „БМВ“ и „Мерцедес-Бенц“ преминаваха по Парк стрийт с десет мили в час, караха ги тийнейджъри, заети с клетъчните си телефони и преизпълнени с гордост. Да подканиш с клаксон някоя кола да избърза, беше все едно да поканиш поток от куршуми.

Ако нещо можеше да се вдиша, инжектира или пуши, можеше да се намери. Ако нещо можеше да се чукне, сводникът се появяваше. Ако нещо се откраднеше, то се излагаше за продан. Ако живееше, можеше да се умъртви.

Той почувства върху себе си чифт подозрителни очи, но не погледна в тази посока. В движеща се кола един бял човек би могъл за кратко време да бъде търпян — бизнесът си беше бизнес и голяма част от бизнеса на Парк стрийт идваше от белите анклави на запад.

Но достатъчно беше един бял човек да премине повече от два пъти по тази улица и вече всички научаваха новината. Знаеше, че е наблюдаван, че е следен. А ако Зелър си беше купил протекция, тогава да напусне колата беше равнозначно на това да се изправи срещу армия от гладни улични плъхове, готови за пакост.

Той паркира тауруса на Уолкот, на три пресечки от Сеймур. Грабна револвера и бързо излезе от колата, като носеше оръжието в ръка и се движеше бавно, навлизайки все по-дълбоко в тъмнината и надявайки се да стигне до Фънк стрийт без инцидент.

Уличните лампи наоколо бяха счупени веднага след поставянето им. Ако това място се погледнеше от самолет, то би изглеждало като четвъртита черна кутия, осветена единствена от Парк стрийт, която се намираше на разстояние една пресечка на север.

Дарт сви вляво, пресече улицата и тръгна по Фънк към Сеймур. Имаше чувството, че сърцето му е променило мястото си и че сега е някъде около ушите му, а той самият е влязъл в огнена пещ.

В този момент отсреща на улицата се появи група млади хора, силно приличащи на глутница гладни кучета. Той не можеше да каже откъде бяха дошли. Но те бяха там.

Дарт беше прекарал голяма част от последните четири години в разпити на хладнокръвни убийци, съвсем не по-възрастни от тези хлапаци — убийци, които не показваха абсолютно никакво разкаяние, които изпитваха гордост от това, че могат да убият заради чифт баскетболни кецове или заради кожено яке, или заради измислена любов. Празни очи. Диалог, взет назаем от филмите. Човешки черупки, лишени от всякаква обич, изпълнени с неописуема омраза.

Забелязаха го и се разреваха враждебно. Револверът им хареса, те крещяха силно и подигравателно. Дарт пресече улицата на бегом, без да се обръща назад. Дай си вид, че си спокоен, насърчаваше го уплашеният вътрешен глас. Когато чу стъпките им, разбра, че положението е сериозно. Той напрегна всичките си сили и премина в пълен спринт. Ченге бяга от група пънкари… Не можеше да се освободи от тази мисъл. И все пак не можеше да бяга достатъчно бързо.

След като беше преполовил Фънк, той наруши собственото си правило и погледна над рамото си. Преследваха го. Те също бягаха.

Обзе го отчаяният страх на преследвано животно. Нямаше никакво значение, че и той е въоръжен, те бяха повече. Заплашваха го въоръжени деца, които можеха да убият поради скука, които можеха да убият заради цвета на кожата на някого. Беше изправен пред много реалната възможност да стреля срещу някой непълнолетен. Беше ли способен да го направи? Нямаше представа дали и кога самозащитата може или би надделяла над разума.

Те бяха бързи бегачи. Вече го наближаваха.

Често пъти беше сънувал, че краката му натежават невероятно много, че колкото и бързо да бяга, усилията му имаха като резултат съвсем бавно пълзене. А сега лошите сънища се бяха изравнили с реалността и той започна да чувства върху себе си огромна тежест, която изсмукваше силите му, притискаше го към тротоара. Крайниците му се бяха циментирали в миг и му се струваше, че гази в гъста лепкава кал.

— Хей, мой човек! — извика силен глас зад гърба му.

Дарт стигна Сеймур и сви вдясно, при което налетя направо срещу група от четирима латиноамериканци на около двадесетгодишна възраст. Дарт падна на тротоара и бързо се изправи на колене. Един от хлапаците извади пистолет и го насочи към него.

— Полиция! — извика Дарт по-скоро инстинктивно, отколкото по силата на някаква логика. Той издърпа затвора на револвера си.

— Без глупости — сряза го хлапакът с пистолета. — Дай ми револвера.

Дарт, който беше останал без дъх, чу бързите стъпки от бързото приближаване на другата банда. Латиноамериканецът с пистолета разполагаше само с част от секундата, за да вземе решение. Той като че ли успя да види добре револвера на Дарт. Може би го разпозна като полицейско оръжие. Погледна към приятелите си, вдигна рамене и внимателно върна оръжието си в жилетката си. Кимна.

— Спокойно, мой човек. — Вероятно просто беше помислил, че Дарт е откачил.

Дарт продължи да бяга, чувстваше болки в мускулите си, очакваше изстрел в гърба.

Вместо това той чу гневни викове, когато хлапаците от Фънк стрийт се сблъскаха с латиноамериканците от Сеймур. Чу думите: „Той е ченге, бе човек! Ченге“.

Дарт намали скоростта до бърз ход, беше му трудно да поеме дъх. Пред него фасадите на сградите изглеждаха донякъде познати и му се стори, че си спомня как изглеждаха от старите снимки по стената на коридора в къщата на Зелър. Точно в този миг той се разсея, пропусна да се ориентира в обстановката. Скочи високо, когато две улични кучета излаяха близо до него, и се приземи крайно несръчно, навяхвайки десния си глезен. Удари се лошо, изпусна револвера си и с голяма мъка се изправи на коленете си. Кучетата лаеха, приближаваха с наведени муцуни, зъбите им блестяха застрашително. Той вдигна падналото оръжие. Едното куче се втурна срещу него. Дарт отскочи назад и падна върху глезена си и се строполи за втори път.

Той на свой ред изръмжа злобно. Кучетата заскимтяха и се махнаха.

След като се изправи на крака, огледа улицата и този път безпогрешно разпозна сградата. Една повехнала от времето снимка: Зелър със стареещите си родители на стъпалата пред къщата. Снимката беше направена през деня.

Сега беше нощ.

Прозорците на горния етаж светеха.

Задната врата беше заключена. Дарт опита още веднъж, като внимателно натискаше дръжката, притискаше вратата с тежестта на тялото си, но не успяваше да я помръдне. Единственият достъпен прозорец беше затворен и по всичко личеше, че е закован от вътрешната страна. Дарт подпря револвера си на стената и измъкна шперца. Вкара го в горната ключалка, дръпна спусъка му и завъртя. Чу се леко щракане. Резето се освободи, Дарт завъртя дръжката и натисна. Вратата се отвори, стържейки прага. Той хвана здраво револвера си и пристъпи вътре, после хвана дръжката, повдигна вратата върху пантите й и я затвори тихо.

Първото нещо, което привлече вниманието му, беше миризмата от дим на пура. Това му беше и познато, и го плашеше. Той стоеше абсолютно неподвижен, подчинен на властта на спомени, заливаше го вълна от емоции. При цялата си решителност не се беше замислял как би могъл да се оправи в случай на конфронтация с наставника си. Все още можеше само да обича този човек, да го уважава, даже да му вярва. Беше постигнал професионалната си идентичност в страховитата сянка на този човек, беше се ползвал от защитата му и на свой ред се беше отнасял към него като към покровител и учител. В този момент той стоеше изправен с револвер в ръка и с намерението да му се противопостави — да го обвини за това, че е замислил и извършил поредица убийства. Обвинения, които щяха да отведат Зелър там, където беше спечелил репутацията си на най-добър измежду най-добрите.

Кухнята беше малка и датираше от петдесетте години: начупен линолеум, лекясана мивка и похабени предмети. Върху кухненския плот имаше трохи и остатъци от храна. Колона от малки черни мравки преминаваше в шествие покрай разлятата течност и изчезваше зад стар тостер. Въздухът беше натежал от дима на пури. Дарт приемаше това като предупреждение: Зелър не беше далече.

Той остави оръжието си, което му трябваше за улицата, не за Зелър. След това, като му дойде нещо ново наум, го взе отново. Влезе много внимателно в една малка всекидневна стая и тръгна нагоре по някаква стръмна стълба. Зелър беше израснал тук, беше разказвал толкова много истории за младостта си и за това място, че Дарт вече си представяше, че познава из основи всичко. Сега беше разочарован от разликите между истинското положение и спомена. Жилището далеч не беше толкова величествено, както го беше описвал Зелър. Размерите, украсени от спомена, бяха силно преувеличени от бившия резидент. Докато се качваше по стълбите, Дарт почувства, че го обзема някакъв страх: Зелър, убиец, който чака някъде в една къща, която познава добре. Дарт, неохотният инквизитор, един чужденец тук. Зелър беше особен, предпочиташе най-напред да удари, а после да задава въпроси. Дарт приближи най-високата част на стълбата, точно толкова широк коридор водеше към една отворена врата непосредствено вдясно и две противоположни една на друга врати по-нататък. Всички врати бяха отворени, всичко беше тъмно. На Дарт това приличаше на игра на криеница — очакваше да намери Зелър в една от трите. Но също така се и боеше от шума, който произведе с кухненската врата — Зелър като нищо можеше да го очаква.

Дарт порови в паметта си за някакво указание от някоя от семейните истории на Зелър. Почти чуваше гласа му в главата си, почти го виждаше седнал там… Нещо за това, как като дете е станал свидетел на улично нападение, спомни си той, което го наведе на мисълта, че стаята на Зелър трябва да е едната от двете пред него. Мислеше да се мушне най-напред в най-близката стая, да заеме отбранителна позиция зад вратата, после да почака за сигурен знак за позицията на Зелър. Сърцето му като че ли беше залепнало в гърлото, гръдният му кош беше стегнат, устата пресъхнала.

Беше като пиян от страх, не чувстваше никаква твърдост в коленете си. В главата му се въртяха сцените на така наречените самоубийства, убийствата, които бяха толкова изкусно оркестрирани. Дали по този начин нямаше някой да открие Джо Дартели? Дали това не бяха последните му минути — след като се беше промушил в чужда къща в преследване на човек, когото чувстваше близък като баща? Той започна да се пита какви ли мисли са съществували в замъгления ум на майка му, когато го беше преследвала. Дали тя по нейния си начин се е страхувала толкова много от това, че ще открие Дарт, както сега той се страхуваше от възможността да открие Зелър?

Той повдигна револвера и го насочи в пода пред себе си. Щеше да е необходимо само леко вдигане и дърпане на спусъка. От близко разстояние всеки беше отличен стрелец.

Започна да брои бавно назад, тръгвайки от пет, това беше стар навик, целта беше да успокои нервите си. Както сам трябваше да се убеди, тази техника се провали мизерно: три… две… Той направи бърза крачка нагоре, изкачвайки последното стъпало и рязко се обърна надясно.

Облегалката на един дървен стол го удари право в гърдите. В същия момент, когато всичкият му въздух излетя от него, Дарт вдигна револвера и дръпна спусъка и веднага след това още веднъж, но нищо не последва — засечка в резултат от падането му на улицата. Ударът го изправи на крака, той се плъзна в коридора и се блъсна в стената и това окончателно го лиши от въздух. Дарт се мъчеше да си поеме дъх, гръдният му кош беше като парализиран, ребрата му силно пострадали. Револверът отлетя от ръцете му, беше изритан оттам. В следващия момент същата кафява обувка тръгна срещу лицето на Дарт, но Дарт успя да се извие встрани, да се сниши и да избегне удара.

Уолтър Зелър загуби равновесие и се подпря на парапета на стълбата, за малко да полети надолу. За много кратък момент Дарт зърна лицето му. То беше на човек, съвършено различен от този, който Дарт помнеше: хлътнало и изнурено, съсипано от скръб, вина и изтощение. Той е старец, помисли Дарт, който знаеше, че Зелър беше само на малко повече от петдесет години. Беше с тъмнозелена фланелена блуза и сини джинси, но те висяха по тялото му. Лицето му беше кръгло, косата сивееща, стърчеше ирландският нос, който беше счупван безброй пъти. Изглеждаше груб и противен, но за Дарт благите сини очи издаваха истинската стойност на личността му.

Дарт се опита да се докопа до оръжието си, но ръцете му бяха натежали с тонове, а в гърдите му гореше огън от съкрушителния удар със стола. Единственото му слабо усилие беше да се отдръпне назад и да плъзне десния си крак по пода и да стигне с него обувката, която държеше върху себе си цялата неустойчива тежест на Зелър. За Зелър всичко се случи много бързо — първо той загуби равновесие, а след това Дарт изрита единствената му солидна платформа, изпращайки го по този начин с глава надолу по стълбата. Едно пълно салтомортале завърши с тежко падане. Дарт, чиито ръце все още отказваха да функционират, се претърколи върху прашния под и избута тялото си напред с крака. Пострадалият му глезен почти извика. Трески от пода се забиха в гърдите и ръцете му. Той чу как Зелър стене, проклина и как след това тръгва нагоре по стълбата.

— Ти си мъртъв, Айви — изкрещя сержантът, като с ръце и крака се опитваше да се изкачи нагоре. Десет години Дарт беше вярвал на този глас и на всичко, което той казваше.

Дарт успя да стигне до края на коридора и да влезе в тъмната стая вдясно. Усети пулс в ръцете си, те се връщаха отново към живот. Той се търкулна над килима, намерението му беше да се настани под леглото, но веднага схвана цялата абсурдност на опита да се скрие. Като дете беше усъвършенствал изкуството на скриването и сега, когато се опита да се възползва от тази си способност, той се огледа наоколо и прецени, че трябва да се махне от стаята. Сега!

Той чу изстрела, удара и търкулването на куршума върху пода. Зелър беше в коридора. Беше стрелял.

Дарт можеше да движи и двете си рамене, чувстваше живот в ръцете си, въпреки че му беше все още трудно да върви. Направи усилие да диша — гръдният му кош като че ли беше хлътнал, главата му бучеше от недостига на кислород. От двата прозореца на стаята единия гледаше към улицата, а другият, по-близкият до Дарт, гледаше към един плосък покрив.

Стъпки…

Опита се да вземе оръжието си, но се оказа, че и двете му ръце не вършат работа. Той представляваше неподвижна мишена.

Нямаше време предварително да счупва стъклото, това беше повече от ясно. Изправи се на крака, заби глава в гърдите си и тръгна назад, промъквайки се през стъклото на прозореца. Главата му се удари в горната част на рамката, от което получи зашеметяване. Навсякъде в оглушителна експлозия се разлетяха парчета стъкло. Дарт почувства хладината на външния въздух. Почувства и че нещо топло се стича по гърба му. Продължи движението си, докато дразнещият звук престана и той беше вън от обсега на стъклата. Изправи се на крака и тръгна по покрива срещу неумолимата тухлена стена пред себе си.

— Остави това, Айви! — извика силно Зелър. — Трябва да поговорим.

Този плосък покрив беше вклинен между две по-големи постройки. Тухлената сграда, която сега се изправяше пред Дарт, също изглеждаше, че е с плосък покрив, но с един етаж по-висока. Желязна стълба, закрепена за тухлената стена, водеше към този покрив. Това означаваше, че между двете сгради има покрив.

— Айви, не бягай! Не ме насилвай. Можем да поговорим!

Дарт се спря и погледна над рамото си. Зелър беше минал през прозореца и приближаваше с револвера в ръцете си. „Да поговорим?“, удиви се Дарт, зървайки оръжието. Едва смогваше да регулира дишането си. Това, което се стичаше по гърба му беше решително кръв, ризата му беше топла и влажна от нея. Той закуцука покрай стената, отдалечавайки се от преследвача си и справяйки се, доколкото може, с пострадалия си глезен. За първи път не можеше да има доверие в Уолтър Зелър. Иска да ме убие.

— Недей! — предупреди го Зелър с висок глас, когато Дарт зави покрай ъгъла. — Знам какво знаеш — продължи той с глас, от който можеше да се разбере, че той вече тичаше. — Отговори ми!

Дарт намери стоманената врата на аварийния изход за пожар, за която се беше досетил преди това. Не беше предвидена веригата. Тя беше на равнището на дръжката и от това Дарт веднага разбра, че Зелър беше включил тази врата като част от добре замислен маршрут за бягство. Очаквай неочакваното, един от принципите на Зелър. Виковете му имаха за цел да отклонят вниманието на Дарт и да го спрат, преди да е открил начин да се махне от покрива. Ограничи този, когото преследваш, в малко пространство — Дарт познаваше номерата му. Той вдигна бавно действащата си ръка, насили обездвижените си пръсти да обхванат дръжката и дръпна силно. Вратата се отвори.

Изтръгвайки веригата от касата на вратата, той проникна вътре. Вратата се затвори зад него с глух шум.

Огромната зала се простираше на двадесет крачки под него, подобна на нещо от фантастичен филм и Дарт почувства веднага, че тя му е позната: грамадни сиви машини, налягали като спящи зверове, съвсем близо една до друга, металните им кожи блестяха на убитата светлина от половин дузина светлинни надписи на изходите, миризмата на почистващите разтворители, която не можеше да се сбърка с някаква друга. Дарт се намираше в цеха на Ейб.

Няколко стъпки по-надолу имаше дървен балкон с офиси вляво. Дарт се повлече надолу по стълбата, тътрейки пострадалия си глезен така, като че ли той не беше негов. Зелър беше избрал маршрута си мъдро: тежките машини предлагаха добро прикритие. Като мислеше преди всичко за това, Дарт тръгна бързо към отдалеченото стълбище, отправяйки се към приземния етаж, тъмнината му пречеше да вижда добре.

Два последователни изстрела пробиха вратата, през която беше минал, като че ли беше направена от хартия. Вратата се отвори.

— Ай-ви… — извика заплашително Зелър. Гласът му прозвуча страховито. Дарт често пъти беше свидетел на последиците от неговия гняв и му беше ясно, че моментът за водене на преговори беше минал. Зелър беше човек на изявленията, сега предстоеше да направи изявление. Щеше да го направи неговият пистолет.

Дарт преодоля последното стъпало и вече беше на пода.

Гигантските перални машини съставляваха първата редица. Дарт премина през нея към следващата — дълга линия от машини за химическо чистене, като се стремеше да не доближава варелите от по двадесет и пет галона почистващи разтвори, които му подсказваха, че мястото не беше подходящо за стрелба. Той чу слизането на Зелър по металната стълба. Мисълта за престрелка изглеждаше абсурдна и въпреки това, колкото по-дълбоко навлизаше в този лабиринт от чудовищно големи съоръжения, толкова повече се чувстваше уязвим — и толкова повече изглеждаше неизбежна престрелката. Очевидно Зелър познаваше добре обстановката. Но не и Дарт.

Дарт тръгна към най-близкия светлинен надпис, преминавайки през една редица от огромни сушилни. Опита се да отвори вратата, но тя се оказа затворена с верига.

— Нощно време ги държат затворени, Айви — се чу отнякъде гласът на Зелър. — Нямаш късмет.

Дарт провери катинара — отваряше се с код. Шперцът нямаше да свърши работа. Но трябваше да има поне един изход от това място — планирания маршрут за бягство на Зелър. Но къде? Той инстинктивно тръгна назад, отдалечавайки се от Сеймур стрийт. „Къде?“, продължаваше да се пита, докато се движеше покрай редицата сушилни, които бяха инсталирани една до друга. Ако всички изходи са с вериги… Той се опита да се ориентира, знаейки, че Зелър има на свое разположение не само изхода на покрива.

Не покрива… Не вратите… И тогава го откри — една черна форма в далечния ъгъл на обширната зала: отводнителен канал.

Колкото по-бързо бягаше, толкова по-голяма му изглеждаше залата. Разстоянието до задната стена съвсем не намаляваше. Невъзможно, далечната стена като че ли се отдалечаваше от него.

— Лош избор — извика високо Зелър, гласът му проехтя в залата. — Лошо мислене, Айви.

Дарт се огледа наоколо си и разбра, че е попаднал в истински каньон, вляво тухлена стена, вдясно свързани една с друга сушилни. Сушилните бяха прекалено стръмни, прекалено високи, за да се опита да ги изкачи. Единственото, което можеше да направи, беше да стигне до отводнителния канал и да се надява, че той е изходът на Зелър — или да се обърне и да излезе в центъра на сградата, където ще бъде по-малко ограничен. Колкото повече се опитваше да бяга бързо, толкова повече се усилваше куцането му — нямаше да стигне канала навреме.

Спринтирайки, той погледна вдясно: машините, погледна вляво: стената. Погледна отново вдясно…

И тогава го удари очевидното.

Останал без въздух. Дарт се спря. Пред него стоеше сушилня за дрехи.

39.

Дарт се напъха в сушилнята за дрехи, прибра краката си и се сви в познатото до болка положение. Нахлуха спомени и той почти забрави къде свършваше един живот и започваше друг: изведнъж стана отново десетгодишен, преследваха го стъпки. Беше като шофьор, изпуснал кормилото, пилот, който не знае къде е хоризонтът. Страх пареше гърлото му.

Затварящият механизъм на машината беше нещо много по-сериозно от това, с което си беше имал работа като дете. Опитвайки се да открие тайните му, той бързо го опипа с пръсти. Докато домашната машина беше с фиксатор, това чудовище, което се използваше за стотици фунтове мокро пране, се затваряше и отваряше само отвън. За да излезе, на Дарт му беше нужно да блокира затварящото езиче. Изваждането на портфейла от задния джоб означаваше истинско гимнастическо упражнение. Кредитната карта беше много дебела, една снимка прекалено тънка. Пръстите му попаднаха на шофьорската му карта, която той притисна здраво срещу металната рамка и бавно затвори вратата, така че снабденото с пружина езиче се задържаше вън от дупката си заради картата. Дарт затвори вратата плътно.

Беше погълнат от тъмнина и миризма, които познаваше така добре, че се почувства обезсилен. Разбира се, той знаеше кой е и къде се намира. Но някак си миналото удържа победа. В тъмнината на сушилнята пред очите му премина филм, в който той видя как пияната му майка го приближава със залитаща походка. За Дарт в един момент Уолтър Зелър престана да съществува, съществуваше само спомен за нещо ужасно. Белите му дробове като че ли горяха. В гърлото му имаше гъдел. Той се криеше от Звяра. Нищо, ама нищо нямаше да го накара да се издаде.

Стъпките й започнаха да се чуват по-високо. Сърцето му се издуваше болезнено и го задавяше, то биеше бързо като тракащите колелета на влак. Тялото му се обливаше в пот. „Тя ще те убие?“, предупреди го някакъв вътрешен глас. „Този път тя ще те убие.“

„Той ще те убие?“, се обади като ехо един по-дълбок глас. „Той няма какво да губи.“

Бели искри заиграха пред очите му като светулки. Страхът му нарастваше в този метален затвор, който трябваше да му послужи като убежище. Гърбът на ризата му, мокра от кръв, а глезенът му пулсираше. Шумът от стъпки върху циментовия под приближаваше все повече.

Звярът беше над него.

Зелър беше толкова наблизо, че Дарт можеше да чуе дишането му. Чувстваше се като истински глупак за това, че седи там в очакване на съдбата си — пасивно примирение, отказ от контрол. Той искаше да направи нещо, а не само да седи и да чака ада, който може да връхлети отгоре му.

— Лош избор, Айви — извика Зелър, връщайки го към действителността.

Задейства намираща се наблизо сушилня. Последва я друга, този път намираща се по-наблизо.

— Все напред, напред вървим — подвикна отново Зелър. Той включваше в действие една по една всички машини. Имаше намерение да опече Дарт.

Сега забоботи друга сушилня.

„Невероятно близо!“, разбра той, представяйки си ужаса на положението, че е хванат като в капан във вътрешността на машина, която може да произвежда такава адска горещина. Започна бавно, но равномерно да отброява: Хиляда и едно, хиляда и две… Топлината беше достатъчна, за да превърне водата в пара — за броени минути той щеше да изгори.

Но ако броеше както трябва…

Хиляда и пет, хиляда и шест…

Измъчваше мозъка си и се опитваше да си представи как изглежда лицевата част на машината. Дали контролите бяха вдясно или вляво от вратата? В началото помисли, че вляво, след това си представи нещо съвършено различно, на което контролите бяха вдясно. На кой от двата образа да се довери?

— Това няма да ти хареса — предупреди го Зелър с глас, който се издигаше над шума. Беше съвсем наблизо.

Хиляда и девет…

С включването на следващата машина стената зад Дарт започна да се тресе шумно. Десет секунди между машините.

Той започна да брои отначало: Хиляда и едно…

Последвалият шум беше оглушителен, вече не можеше да се чуят стъпките на Зелър. Прекалено силен, за да поддържа ритмичното броене в главата си.

Хиляда и шест…

Той сви крака си, така че коляното му почти се заби в гърдите му. Трябваше да реши какво да прави с дясната си ръка: дали да вземе оръжието си или да се хване здраво за ръба на барабана, така че да може да излезе бързо. Поиска да излезе.

Повече от всичко друго искаше да излезе.

Хиляда и осем…

Той отвори вратата с ритник, в който вложи цялата си сила и веднага разбра, че е ударил Зелър. От гърдите му се изтръгна глухо изпъшкване, той падна тежко и изпусна револвера си, който се плъзна и му избяга на няколко крачки.

Дарт скочи, забравяйки за глезена си, и след като болният му крак не успя да го удържи, се строполи върху циментовия под.

От главата на Зелър течеше кръв. Докато се извиваше и се опитваше да се докопа до револвера, той оставяше върху пода размазана кървава следа.

Дарт, който все още лежеше на пода, посегна към оръжието.

Дарт успя да стигне до приклада на револвера с дясната си ръка. Започна да го придърпва към себе си. Дулото се въртеше и заемаше най-различни положения, докато в един момент Дарт вече гледаше право в единственото черно око в края на цевта. Револверът на Дарт беше насочен към лицето на Зелър. На не повече от един ярд един от друг двамата мъже лежаха неподвижно върху студения под.

— Дълго време не сме се виждали — почти извика Зелър, за да надвие рева на сушилните. От лицето му се лееше обилно кръв.

Дарт се опита да каже нещо, но думите заседнаха в гърлото му.

— Нека да ти обясня нещо — продължи Зелър, — тъй като винаги си искал да чуваш нещата направо. Никога не може да се постигне успех още от първия опит.

— Глупости — успя да изкашля Дарт. Чувстваше, че е на път да се разплаче. Зелър щеше да дръпне спусъка — беше сигурен в това. Животът му се беше свел до този крехък момент — единственият човек, към когото беше изпитвал уважение, имаше намерение да го убие. Той почувства собствения си пръст още по-твърдо върху спусъка. Още малко натиск и тилът на Зелър щеше да отлети.

— Няма да ме победиш — обяви Зелър гордо. — Не се опитвай да ме уплашиш, Айви. Запази този си вид за цветните от Сеймур стрийт. Казвам ти, че няма да го направиш. Не защото не можеш, но защото аз няма да ти разреша. Ти не успя…

Сърцето на Дарт подскочи. Зелър винаги изиграваше най-добрите ходове…

— Няма да успееш. Това няма да стане. Така че ти се налага да го направиш, мой човек. Няма защо да насочваш този предмет като заплаха, защото за мен това не е заплаха, а решение. Разбра ли? — Изчака отговор от Дарт, но скоро търпението му се изчерпа. — Разбра ли? — повтори той, като този път изкрещя. — Дръпни шибания спусък, Айви! — И сега още по-високо: — Дръпни шибания спусък, преди да съм те измел, задник такъв. — Дулото на пистолета се завъртя на един инч и се насочи в гърлото на Дарт. — Оттук мога да отделя главата ти от тялото. Мислил ли си за това?

— Мина ми през ум такова нещо — извика Дарт.

— Затова дръпни шибания спусък. — Зелър отново почака. — Аз съм бил в системата, Айви, и не искам да си имам работа с нея. — И добави: — Даже и ако става дума за нещо, в което вярвам.

Дарт почувства болка в очите си. Изпитваше силен гняв към Зелър.

Зелър изкрещя:

— Беше време, когато исках да те завербувам. Можеш ли да си представиш това? Убеждавах се, че ти би могъл… че ще помогнеш. Но после изпитах страх от това твое отношение на момче скаут. Ти живееш в един шибан мехур, Айви: праведно невежество. Ти самият си морализаторска пиеса. Искаш ли да знаеш защо Гини те напусна? Защото си прекалено добър. Ти защитаваш този свой измислен от тебе самия имидж. Хвърли го на боклука този имидж, Айви.

Изведнъж Дарт се почувства напълно спокоен. Можеше да чуе шума от уличното движение въпреки стената, а някъде по-надалече, че нещо капе. Въздухът беше особено горещ и като че ли много разреден. Пръстът му го молеше да натисне спусъка. Като че ли за момент Дарт се беше свързал с Бога. За първи път попадаше в такова положение.

— Добър опит — изръмжа Дарт, за когото беше ясно, че Зелър се опитваше да го накара да стреля.

— Не разбираш, нали? Ти все още не разбираш! Мислиш се за много умен, господин детектив? Но нека да ти кажа нещо: избягвах твоята смяна, защото не исках ти да си водещ — при нито един от случаите. Дай ми един Ковалски или един Томпсън, но далеч от Джо Дартели! Не защото си чак толкова умен, а защото си добре трениран — натърти човекът, който го беше тренирал. Зелър се усмихна самодоволно.

Дарт погледна към стената, чудейки се дали би могъл да се претърколи достатъчно бързо…

— Трябва само да мръднеш — декларира Зелър — и на доктор Рей ще му потрябва мокра гъба.

— Опитват се да помогнат — каза Дарт. След като Зелър го обвинява, че е прекалено праведен, значи беше нормално да каже това, което мисли.

— Мартинсън? — попита Зелър. Той се усмихна. Дарт познаваше тази усмивка — това беше усмивката на Зелър, която не прощаваше, тази, която отстъпваше ред на гнева и беса. — Ще ми разкажеш ли за Ариел Мартинсън? Винаги си бил ужасно наивен. Мислех, че сме те излекували от този недостатък. — Той замига бързо. Може би беше загубил много кръв и щеше да припадне. — Праведен и наивен. Трябвало е да станеш свещеник, знаеш ли това? — И като отмести оръжието, насочвайки го отново към очите на Дарт, добави сухо: — И нямаш никакво шибано чувство за хумор.

— Самоубийствата са имали за цел да провалят изпитанията — започна Дарт, опитвайки се да спечели малко време, да избяга по някакъв начин от ситуацията. Нямаше намерение да убива Зелър, беше решен да го накара да отговаря за постъпките си.

— Златна шибана звезда, Айви. — Той отново запремига бързо. — И защо, по дяволите, мога да искам да правя това?

Дарт помисли, че ако Зелър премигнеше отново по същия начин, би могъл да успее да отклони оръжието му към стената. Но дали щеше да успее да го отклони достатъчно? Разсейката на един револвер беше много по-широка от малкия отвор на цевта.

— Знам какво мислиш, защото те познавам, Айви. Ти си толкова шибано предсказуем. Това е твой проблем. Ти си мислиш, че съм се поддал на див ентусиазъм, мислиш, че е заради Лъки — Бог да даде покой на нежната й душа. — Това последното беше изречено с истинския глас на Уолтър Зелър — този Зелър, когото Дарт познаваше и уважаваше. — Но ти съвсем нищо не знаеш. — Той погледна Дарт с разочарование и додаде: — Мартинсън беше изнасилена, докато беше в университета. Жестоко нарязана.

Дарт си спомни грозния белег зад ухото й. Навсякъде жертви — и от тона на гласа разбираше накъде отива Зелър. Дарт не искаше да чуе това.

— Трябваше й повече от една година, за да се възстанови. След това тя посвети живота си на задачата да направи нещо по въпроса за сексуалните насилия. Това се превърна в страст, а след това в мания. Тя беше изцяло погълната от идеята. Направи грешки — неудачни решения, що се отнася до бизнеса — основани на убеждението, че отговорът е в генната терапия. Недоказана технология, обърни внимание! Тя употреби фондове, което не трябваше да прави — създаде си неприятности. Тя трябваше на всяка цена да постигне целта си — това е дупката, която изкопа за себе си. — Той запремига усилено, като човек, който е на път да загуби съзнание. — За пет години проведоха три различни изпитания — и всичките с шибани резултати. Несбит — Ледения човек — беше в първата група. Пуснаха го с изпитателен срок рано, за да може да бъде част от това изпитание. Единствено по тази причина той излезе на свобода и имаше възможност да убие Лъки…

Вратата на изхода за пожар при горната част на стълбите издаде силен шум — вратата, през която бяха влезли. Дарт се чувстваше като парализиран от разказа на Зелър — умът му плуваше. Ченгето в двамата от тях разбра по ясно различимия удължен звук, че причината не е скърцане, предизвикано от вятъра. Не можеше да става дума за това, че вратата действа сама.

Някой беше преминал през тази врата, беше влязъл.

Веднага двамата надигнаха глави, за да се ослушат по-добре, заплахите отпреди само няколко секунди вече не съществуваха.

Стъпки, които слизаха надолу от първите стъпала, водещи към балкона.

Дарт държеше да чуе останалото от обясненията на Зелър.

Загледан в тъмното, Зелър просъска:

— Ти, глупако, го доведе тук. — И като не можеше да повярва, че това се е случило, додаде шепнешком: — Оставил си се да бъдеш проследен? Господи, боже мой!

Дарт почувства, че тялото му се свива. Не беше проверил дали някой не върви след него, умът му беше твърде много зает с опасностите на Парк стрийт.

Ръката на Зелър се отдалечи от револвера, направи знак на Дарт да го последва, без да вдига шум. Противниците изведнъж се бяха превърнали в партньори.

Отново.

Преходът като че ли беше напълно естествен. Дарт не го постави под въпрос. Като се олюляваше, Зелър се изправи на колене, грабна револвера, погледна над рамото си към Дарт и тръгна силно приведен близо покрай стенещите сушилни. Вдигна ръка и спря Дарт малко преди самия край. Посочи в ъгъла, където голяма мрежеста решетка закриваше един отвор. Сигнализира, че Дарт трябва да го покрива с оръжието си, докато той самият ще се придвижи първи и ще вдигне решетката за Дарт, който щеше да го последва и да влезе в дупката преди Зелър. Дарт на свой ред сигнализира, че вместо това той ще държи решетката за Зелър, но сержантът решително показа на бившето си протеже среден пръст. После вдигна показалеца си, с което като че искаше да каже „Готов ли си?“.

Дарт кимна. Той мина пред Зелър, с което за първи път му показваше гърба си. Придвижи се бавно към ъгъла на тази последна сушилня и предпазливо показа лицето си навън, само толкова, колкото да огледа пространството около този ъгъл, така че да бъде в състояние да отбранява мястото, където се намираха.

Дарт почувства топлото дишане на Зелър във врата си. Детективът подскочи, не беше очаквал това. Зелър сложи тежко ръка на рамото на Дарт и прошепна в ухото му:

— Името му е Алверес. Ти го видя по време на пожара. Той беше човекът в колата. Причината, поради която не убиваме този изрод, е, че просто ще го сменят с друг. А това ние не искаме. Разбра ли?

Дарт кимна.

Зелър хвърли поглед наоколо и се отдръпна внимателно. Върна се към ръчните сигнали — беше видял някого — а след това тръгна бързо към ъгъла с решетката.

Дарт, който чувстваше болка в сърцето си, огледа мястото около сушилнята. Човекът, който ги преследваше, изглеждаше объркан, той стоеше неподвижен в центъра на островчето. Беше въоръжен.

Зелър успя да отвори решетката, без да бъде чут поради боботенето на сушилните. Той даде знак на Дарт и Дарт го приближи, прибра револвера си в джоба и се плъзна безшумно по стоманената тръба, като използваше запоените в стената скоби. Зелър му подаде револвера и го последва, след като нагласи решетката на мястото й над себе си. Огнен дъжд от куршуми се посипа върху решетката.

Зелър потрепери и се сви както слизаше надолу по стълбата и въпреки че Дарт не видя кръвта, която се стичаше от рамото му, когато Зелър протегна ръка, за да поеме револвера, Дарт разбра, че е ранен. Зелър запали едно малко джобно фенерче при слизането си от последното стъпало и посочи канала — бетонна тръба, вероятно с височина четири фута. Той даде знак на Дарт да охранява тила, после се наведе и навлезе в клаустрофобичния тунел. Дъното на тръбата беше сухо. Само след няколко крачки, когато откъм входа се чу стрелба, Зелър изключи фенерчето. Алверес беше стрелял през решетката.

Решетката падна шумно върху циментовия под високо и далече зад тях.

Алверес беше проникнал.

Зелър изчака Дарт да го стигне и тогава го спря. Той намери ръката на детектива и я сложи върху една студена метална скоба. Дарт протегна напред крака си и почувства как се плъзга в нищото. Тръбата свършваше тук. Той се сниши и започна да се спуска, използвайки стълбата от скоби. Когато скобите свършиха, той стъпи във вода, толкова студена, че пресече дишането му. Сержантът светна с фенерчето си само веднъж, насочвайки светлината към един голям извит каменен свод, от който капеше вода и който беше покрит със зелена тиня. Водата, в която бяха нагазили, беше черна като смола. Дарт чу шума от припкащи плъхове, но не му обърна внимание — не искаше да мисли за това, че се намира в канал с неколкостотин обезпокоени плъха в краката си. Зелър дръпна Дарт и тръгна пред него. Зад себе си двамата чуха тропането на обувки върху цимент.

Като се опираше с лявата си ръка в стената на тунела, Дарт следваше шума, който Зелър вдигаше при газенето си във водата. Явно сержантът познаваше този изход, защото се движеше напълно уверено в тъмнината. Глезенът на Дарт, смразен от водата, се чувстваше малко по-добре.

Когато бяха изминали двадесетина ярда, Дарт чу как Алверес изруга, а веднага след това и шум от тежко падане — той беше паднал след края на тръбата в по-големия тунел. Разгневен, Алверес изстреля един откос с полуавтоматичното си оръжие. Дарт само чу страхотното свистене край себе си.

Алверес ги следваше упорито. Надеждата на Дарт, че може би се е контузил, се изпари.

Стената свърши и лявата ръка на Дарт увисна в пространството.

— С-с-ст! — изсъска Зелър, обръщайки главата си наляво.

Дарт пипнешком преодоля завоя и навлезе в подобен тунел и двамата потеглиха отново. Стана му ясно, че тази подробност от пътя беше една от типичните за Зелър хитрини. Алверес щеше да бъде принуден да направи избор — дай боже неправилен.

Той и Зелър останаха в този свързващ тунел няколко минути преди да тръгнат вдясно, те следваха разположението на жилищните блокове над себе си. По всичко личеше, че бяха загубили Алверес — десет минути по-късно Зелър спря и двамата се ослушаха напрегнато. Зад тях беше тихо. Само плъхове. Краката на Дарт бяха безчувствени и той усещаше как студът прониква в костите му. Зелър тръгна.

Взеха още един десен завой и нагазиха в по-плитка вода и това продължи петнадесет минути, след което Дарт чу пред себе си малък водопад. Зелър го изчака отново. При спирането си Дарт чу един по-дълбок шум отвъд малкия водопад и за първи път погледът му забеляза някакъв далечен сив кръг в центъра на тъмнината, в която беше преживял четиридесет равни на цяла вечност минути.

След малко стигнаха до източника на това сиво петно. Водата, в която се движеха, се изливаше от края на канала и падаше върху маса от лед по-надолу. Реката се разстилаше пред тях, очертана от голите клони на сънливи дървета и навлизаше в балдахин от ниско надвесени облаци, които отразяваха убития кехлибарен блясък на спящия град.

40.

— Не можем да вземем такси. Биха могли да предвидят такова нещо, може би даже подслушват със скенер. Не е необходимо човек да бъде гений, за да се досети, че вземане на клиент край реката по това време на нощта ще означава, че става дума за нас. — Зелър поведе Дарт по брега на реката. Дарт чувстваше глезена си почти нормално.

— На Чартър оук бридж беше ти — каза Дарт след него.

Без да прекъсва хода си, Зелър кимна:

— Да. Трябваше да разбера какви са намеренията ти. А освен това беше замесена Гини и онази другата — Ланг — и беше ясно, че имаме проблеми.

— Алверес?

— Чужденец. Нает, за да ми пречупи коленете — вече и твоите. Да ни накара да си затворим устата. — Той поведе Дарт след себе си през някакви храсти, които се закачаха по дрехите им, а след това отново по брега. — В продължение на месеци успявам да му избягам. Но след като и ти участваш в картината, струва ми се, че ще потърсят допълнителна помощ. — Добави загрижено: — Чух, че е нает стрелец.

— Това едва ли може да се нарече пречупване на колене.

— Разликата между един единичен огън и огнен кръг се състои в навременен скок.

— Нает от кого? Проктор? — попита Дарт.

— Относно теб мога да кажа едно нещо, Айви — пиши си домашното.

Вървяха мълчаливо покрай силните светлини на електростанцията и накрая стигнаха до Чартър оук бридж. Изкачиха същите стъпала, където Дарт беше забелязал Зелър, и след минути бяха на моста.

— Колата ми е в южния край — напомни Дарт тъжно.

— Той ще я наблюдава, след като разбере, че сме се изплъзнали. Стой настрана. Същото е и с апартамента ти. И с Дженингс роуд. Ще те търси там. В неговите очи ти си обвързан с мен, Айви. Положението ти не е леко. Те имат много нещо за пазене. От месеци се опитват да ме спипат. Ако даже ти не беше разбутал гнездото с отиването си в „Роксин“, пак щеше да бъдеш в списъка им.

— Знаеш за посещението ми? — попита Дарт учуден.

— Айви, знам всичко. Много бързо забравяш.

— Но аз съм им нужен — протестира Дарт. — Аз съм им нужен, за да бъдеш подведен под отговорност за убийствата. Те трябва да ми помагат.

— Не разбираш ли, Айви? Толкова ли си невежа?

— Може би съм.

Зелър спря и се обърна. Дарт почти не можеше да види лицето му при съществуващата светлина. Когато премина една кола и фаровете й попаднаха върху Зелър, в очите му се забеляза черна сянка. Той каза:

— Латеринът няма успех.

— Латерин?

— Лекарството, което изпитват — каза той снизходително. — Няма успех.

Дарт се замисли върху думите му. Изглежда, че Зелър правеше последен опит да се оневини.

— Слушай. Как разбираш дали едно лекарство, предназначено за сексуални насилници, е успешно или не? Това не е рак — нямаш рентгенови лъчи. Държиш човека под наблюдение — следиш всяка негова крачка. — Зелър заговори бавно. — „Проктор секюрити“ трябваше по договор да държи под наблюдение тези въшки. Аз работех за тази фирма. И какво открих? Половината от тези задници продължаваха да извършват същите престъпления. С нищо не бяха станали по-добри. — Челюстите му като че ли се движеха механично, не като на човешко същество.

Дарт задиша неспокойно.

— И Мартинсън или някой там преиначи резултатите, а аз, без да се стремя към това, разбрах какво става. Един ден се ядосах на Проктор и му направих скандал, а той извърши грешка, като ми загатна нещо, за което трябваше да мълчи. Аз прегледах някои папки и попаднах на променени доклади — Проктор им беше давал такива резултати, каквито те искаха. И тогава каква беше следващата ми стъпка? — попита учителят.

— Папките на „Роксин“.

— Точно така. По това време беше по-трудно да се проникне, но не и невъзможно. Вече бяха превърнали мястото в истинска крепост. Аз видях шибаните резултати от тестовете, Айви — истинските резултати. Боклукът, който изпитват — този латерин — не вършеше никаква работа.

— О, боже — изохка Дарт.

— Хванаха ме — почти ме хванаха — и оттогава непрекъснато бягам. След като това започна… нали разбираш… беше включен Алверес. Книжата, които видях, бяха изпокъсани. Имаше зачерквания. Всичко, което може да ти дойде наум. Не можех да представя никакво доказателство в подкрепа на това, което знаех. Така че имах единствен избор — каза той, без да довърши, за да даде възможност на Дарт сам да направи заключението си. — Какъв шибан избор оставаше?

Дарт беше силно развълнуван. Беше дешифрирал самоубийствата като убийства, беше стигнал до заключението, че убийствата са работа на някой, който се опитва да дискредитира „Роксин“ — Уолтър Зелър. Но това, което сега му каза Зелър, обръщаше всичко и го поставяше с главата надолу. Дарт промърмори, като мислеше на глас:

— Ако ги бях оставил като самоубийства, ако ги бях свързал с клиничните изпитания…

— Какво, по дяволите, мислиш, че се опитвах да ти кажа с тези телефонни обаждания — и с поемането на риска да те видя лично! Ти вършеше прекалено добра работа. Проваляше ми плановете. Всичко това, което трябваше да направиш, беше да свържеш смъртните случаи с клиничните изпитания на „Роксин“. — Той отведе Дарт по-настрани, тъй като не искаше да стоят на главния път. — Останалото щеше само да си дойде на мястото.

Зелър продължи:

— Парите й свършват — на Мартинсън. Това нещо, латеринът, я съсипва от десет години. Тя използва всичките си ресурси, хвърли прекалено много пари по латерина. Вероятно е фалшифицирала документи, но това в крайна сметка интересува теб. От години се занимаваха с различни стадии на клиничните изпитания. На нея й трябва това нещо да успее. Иначе трагедията й е пълна. При неуспех тя излиза от играта. Всички се прибираме вкъщи — някои в много добро настроение. — Зелър погледна над рамото си. — Сега не гледай — додаде той.

Дарт погледна назад и видя патрулираща полицейска кола, която бавно ги наближаваше.

Зелър му каза:

— Гората зад старата ми къща. Два часа. Бъди там.

Той кривна по една странична уличка, оставяйки Дарт сам, изчезвайки в миг. Беше усъвършенствал изкуството да се изпарява.

Колата намали скоростта си до тази на пешеходец. Дарт приближи и показа значката си.

— Какъв е проблемът?

— Вие — каза униформеният шофьор, добавяйки: — сър. — И направи движение с глава към Дарт. — Не знаех кой сте.

Пуловерът на Дарт се беше дръпнал над кобура, в който се намираше револверът му, и той съвсем явно се виждаше.

— А другият?

— Той е с мен — отговори Дарт. Беше, помисли си.

— Двама души с мокри дрехи от коленете надолу, движат се по тези места в студена нощ и с оръжие… — започна да обяснява полицаят.

— Разбирам — каза Дарт.

— Дежурен ли сте, сър? — попита полицаят, който вече се стремеше да направи добро впечатление. — Ако искате, мога да ви заведа до Дженингс роуд.

— Бих се повозил — каза Дарт. — Но не до Дженингс роуд.

41.

Срещнаха се в тъмното край бученето на електрическата подстанция, недалеч от бившата къща на Зелър. Формите на подстанцията се издигаха срещу небето като гигантски чертеж. Беше навалял сняг дебел един инч, първият за годината, и температурата беше спаднала значително. Дарт пристигна първи и трепереше до появяването на Зелър. Болката, която Зелър изпитваше, личеше въпреки желанието му. Явно Алверес го беше ранил.

Дарт предпочиташе да не стоят под шума на проводниците над главите им и направи движение към тъмната гора.

— Много шум вдига тази гадост — оплака се Дарт, поглеждайки нагоре и, пристъпвайки към Зелър, посочи в тъмнината.

— Много си нервен. Успокой се. — Гласът на Зелър беше стегнат.

Дарт изпита безпокойство за него.

— Добре ли си?

— Чувствам се прекрасно, благодаря.

— Сега какво?

Зелър започна:

— Съветвам те да оставиш тези случаи като самоубийства. Нека Мартинсън си изпати както заслужава. — Той замълча за момент. — Бих искал да ти кажа, че ще се предам, но това няма да стане. Нямам намерение да се оставя да ме заключат.

— Късно е — промълви Дарт. — Вече убедих Теди Браг и Хейт, че това са монтирани самоубийства. Добрата новина е, че Хейт не иска да се разбутва тази работа.

— Тогава прави каквото казва — изръмжа Зелър. — Нека нещата си останат на мястото.

— Това няма да събори „Роксин“. Мартинсън е изтрила имената на самоубийците от списъка на участниците — прикрила е данните си.

Беше трудно да се вижда в тъмнината, но Дарт си помисли, че е видял кимването на Зелър, като че ли той беше очаквал нещо подобно. С глас, повлиян от болката и разочарованието, Зелър се съгласи:

— Свършила е тази работа и резултатът е, че всичко е било на вятъра. — И добави: — Кучка.

— Мисля, че грешиш за папките — докладите от клиничните изпитания — каза Дарт, поемайки контрол върху разговора. Не можеше да си спомни някога друг път да е противоречал на Зелър толкова директно. — За това, че били изтрити — продължи той. — Скъсани. Може ли това да е в стила на Мартинсън? Казваш, че от години се занимават с клинични изпитания. Човек като нея — отдаден на работата си учен — няма да унищожи данните. По никаква причина.

— Глупости. Всичко е изчезнало.

— Скрито, може би, но не изчезнало. Тези данни й трябват. Тя ги е създала. Те са важни за нея. Тя няма да ги унищожи.

— Не съм съгласен.

— На нейно място бих унищожил всички показания от тези папки, но само след като си заделя едно копие за собствена употреба.

— И какво? Имаш намерение да ги изискаш по законен път?

— Имаме Гини — напомни му Дарт.

— Компютър? Ти мислиш, че Мартинсън има тази информация в компютър? — попита Зелър, развеселен от цялата тази абсурдност.

— Къде другаде? Защитена с парола. Сигурна. Лесно се стига до нея, но е недостъпна за всеки друг.

— Съмнителна работа, Айви. Всичко е изчезнало. Тя го е накъсала. Казаха ми, че тези папки са скъсани.

— Скъсани може би, но не унищожени.

— Не можеш да разбереш — тросна се ядосано Зелър. — Тя няма да ти даде нищо, Айви, повярвай ми. Ако вдигнеш шум около тези файлове, тя ще ги унищожи. Абсолютно сигурно.

— Може би тъкмо това ми трябва — изрече Дарт лукаво. — Тя да ги изтрие.

— Искаш ли да бъдеш малко по-умен? — Зелър бръкна в джоба си, откъдето извади смачкана пура. Разкъса набръчкания целофан и счупи пурата на две в мястото, където се беше скъсала, натъпка я в устата си и отхапа парче от края, което после изплю. Зелър поднесе към пурата кибритена клечка, като я закриваше с шепата си, и я запали. — Аз провалих всичко, Айви. Това, което искам да ти кажа, е, че — той задърпа дим от пурата и духна клечката — всичко е свършило.

Дарт забеляза една малка червена мигаща точка върху галванизирана тръба на оградата. Точката не приличаше на нищо повече от застояло се отражение от пламъка на клечката на Зелър, но Дарт продължи да я следи и точката се размърда.

Тя се придвижи бързо към главата на Зелър и Дарт я разгада: електронен оптически уред, използван от стрелци. Червената точка докосна оградата зад рамото на Зелър, а след това бързо намери шията му. С отворена ръка Дарт удари по лицето неочакващия подобно нещо Зелър, избутвайки го встрани. Зелър се спъна, изпусна пурата и падна.

За Дарт куршумът изсвири като вятър на височината на ухото му. Зелър не го чу. Той изтълкува погрешно положението, блъсна детектива и се приготви за бой. Когато червената точка намери лицето на Дарт, Зелър полетя напред и си върна удара, с който спаси живота му. Дарт падна в мокрия сняг в същия миг, когато куршумът откъсна парче от кората на едно дърво зад тях. Двамата незабавно изпълзяха към прикритието, което им предлагаха дърветата, бяха готови за пламтящата червена точка на убиеца. Когато точката намери гърба на Зелър, Дарт просъска:

— Надясно! — и сержантът се търкулна вдясно. Земята, върху която преди част от секундата беше пълзял, експлодира в мокра пръст. — Надясно! — инструктира го отново Дарт и отново земята изригна под силата на куршума.

Зелър се изправи на колене и запълзя бързо, съзнавайки, че стрелецът се цели в него, че на убиеца му беше необходимо да премества уреда напред-назад и да чака появата на кръстчето. Дарт тръгна наляво, като умишлено увеличаваше пространството помежду им, с цел да остави на стрелеца по-голямо мъртво пространство, където технологията няма да успее да изпрати сигнал.

Но червената точка преследваше Зелър и Дарт изпита силен страх.

— Наляво… надясно… — Той издаваше команди, като се опитваше да му помогне да избяга на безопасно място, съзнавайки много добре, че лазерът е по-бърз, далеч по-пъргав от човешката си мишена.

Парче от крака на Зелър експлодира, когато беше прострелян в гръб. Зелър падна с лице в калта.

— Превърти се! — извика Дарт с глас, задавен от емоция.

Точката се поразходи по ребрата на Зелър и замръзна на едно място.

Сержантът се превъртя, но не преди Дарт да чуе ясно различимия звук от следващия куршум. Зелър простена, изправи се на колене и запълзя надясно в зигзаг. Земята около него се осея от поредица малки експлозии. Дарт побягна към дърветата, като се чувстваше безпомощен и гледаше отдалеч как движенията на Зелър отслабваха.

Дарт се завъртя, извади оръжието си и залегна. Стреля в тъмнината. Ехото от гърмежа проехтя високо. Червената точка се премести и се насочи към него. Дарт се опита да разбере къде е източникът на тази светлина, но не видя нищо. Той стреля още веднъж. Раненият Зелър бързо се дотътри на лакти и колене в гората като осакатено куче.

Вниманието на Дарт беше раздвоено между червената точка, която бързо го приближаваше, движейки се по снега, и тъмнината, която скриваше стрелеца. Ако се превъртеше наляво, щеше да попадне на лазера. Превъртането надясно само щеше да го дезориентира. Той остана на мястото си, сърцето му биеше силно, пръстът му върху спусъка настояваше за разрешение за още един изстрел.

Зелър произведе два последователни изстрела, с цел да отклони червената точка от Дарт, привличайки я отново върху себе си.

Стрелецът беше добър. Той знаеше, че неговите цели се бяха обърнали с лице към него, че следващият му изстрел, макар и заглушен, щеше поради светването да издаде местоположението му. Светлинката щеше да предостави на Дарт или на Зелър — или и на двамата — мишена, в която да се целят. Предизвиквайки го, Дарт и Зелър го заставиха да помисли дали да ги обстрелва. Лазерът се заскита по снега. Двете ченгета не отклоняваха погледа си от движението му. Той се насочи към Зелър, спря и отново тръгна към Дарт. Все още с обърнато лице към стрелеца, Зелър запълзя назад и стигна гората. Зае позиция отчасти скрита от едно дърво.

Дарт лежеше плътно прилепен към земята, оръжието му беше насочено пред него, но погледът му беше съсредоточен върху смъртоносната червена точка, която се плъзгаше по снега. Тя упорито приближаваше: десет стъпки… пет стъпки… три стъпки…

Зелър, който също следеше движението й, стреля още веднъж и след това бързо се превъртя, защото светлината от собственото му оръжие го превръщаше в мишена.

Червената точка затанцува диво по посока на Зелър. Сержантът стреля отново, печелейки време за Дарт, който навлизаше все повече в гората. Той загуби малката червена точка и изпадна в паника — неговият свят се беше побрал в тази малка орбита червена светлина, лошото й следене можеше да означава смърт.

Червена светлина блесна в лявото му око. Дарт отдръпна главата си като от горяща кибритена клечка. Дънерът, към който се беше притиснал, експлодира и дървен шрапнел насече лицето му, закривайки погледа му и за известно време го заслепи. Сега той разбра, че е мъртвец — не можеше да вижда, не можеше да избяга от всевиждащия лазер. Щеше да бъде открит и убит. Притисна се плътно към земята, стараейки се да стесни профила си, като в същото време се мъчеше да отмахне отломките от очите си.

Зелър, който вече беше привикнал с тъмнината, видя лицето на Дарт, цялото покрито с трески и парчета кора от дърво. Зелър знаеше, че следващият изстрел ще означава последния миг на Дарт на тази земя.

Нямаше време да заема по-добра позиция. Трябваше да действа.

За себе си Зелър знаеше, че всичко е свършено: беше се опитал да събори „Роксин“ и беше пропаднал в опита си. Давид невинаги побеждаваше Голиат — справедливостта беше цел, която трябва да се преследва, но тя невинаги побеждаваше. Като ченге в продължение на повече от двадесет години се беше убеждавал непрекъснато в тази истина. Той зае удобна позиция облегнат с гръб към дървото, вдигна оръжието си и стреля. „Няма да ме заключат“, помисли той. Изстрелът проехтя в гората и привлече вниманието на стрелеца, който изостави търсенето в посока на Дарт и обърна лазера към Зелър.

Зелър стреля още веднъж, като си мислеше: „покажи ми онази светлинка…“.

Червената точка запълзя по снега, тръгна нагоре по едно дърво и попадна върху коляното на Зелър. Сержантът се ободри. „Дай ми цел“, подразни той още веднъж мислено противника си.

Точно насреща от вътрешността на гората се зададе жълто-бяла светлинка.

Гората се изпълни от поредицата изстрели на Зелър, който умишлено стреляше в широк кръг. Коляното му се разпиля. Рамото му експлодира. Той успя да произведе един финален изстрел. „Бягай колкото можеш, Дартели“, подкани го той мислено. „И Бог да те пази.“

Дарт се притисна в снега, очисти лицето си. Беше ясно, че Зелър беше изстрелял пълнителя си и че сега зареждаше отново, тъй като гората беше напълно притихнала. Сега вече Дарт можеше да забележи грубата симетрия на черните дънери на дърветата, които се издигаха от белия сняг, и сюрреалистичната геометрия на подстанцията вляво. Той лежеше абсолютно неподвижно, чакаше — очакваше червената точка да го намери.

Изправи се на колене и с всичка сила запълзя през снега, като навлизаше по-дълбоко между дърветата. Очакваше сигнал от Зелър, но знаеше, че след като стрелецът е все още там, сержантът няма да се надигне от мястото си. Още веднъж събитията от последните няколко минути оживяха в ума му — звукът от стрелбата на Зелър, последвалата тишина.

Може би Зелър го е улучил, помисли Дарт.

Той запълзя напред, вече чувстваше очите си в по-добро състояние. Можеше да различи гладката бяла кора на дърветата, светлия покров от ниско спуснати облаци, които отразяваха светлината от града, ненарушената от нищо чистота на снега, бляскав и гладък като копринено шалче.

Минутите отминаваха и все още не се случваше нищо. Дарт запълзя между дърветата, отправяйки се назад към малкото открито място до подстанцията, където за последен път беше видял Зелър. Той се движеше предпазливо, спираше на всеки няколко фута, тялото му, защитено от следващия дънер, погледът му нащрек за търсещата червена точка на лазера. Чакаше и се ослушваше, а след това продължаваше движението си много предпазливо. Нямаше представа за времето, но му се струваше, ме бяха изминали от пет до десет минути. И все още нищо. Никакви човешки звуци. Никакво движение. Обхвана го силен страх.

Боботенето от станцията се усили. Той отново спря. Опитвайки се да оцени мястото, нито за момент не забравяше за лазера на снайпериста. Колкото повече приближаваше оголеното място, в толкова по-голяма степен превръщаше себе си в мишена. В началото Зелър се намираше на това място. Той го потърси с поглед вляво, после вдясно. Огледа снега за следи. Тишината беше заредена със страх. Мина му през ум, че Зелър, вярвайки, че е улучил стрелеца, може би е тръгнал след него, за да потвърди попадението. Разбираше, че най-добрият ход вероятно е бил да остане сравнително близо до мястото, където беше ранен, в случай, че сега самият Зелър издирваше Дарт, като двамата се движеха в кръг. Той минаваше напред, спираше и чакаше. Нищо. Отново тръгваше напред.

Когато погледна вляво, го видя: Зелър беше на около десет ярда от него, седнал, все още обърнат с лице към мястото, откъдето бяха дошли изстрелите. Дарт му извика, но не достатъчно високо, че да привлече вниманието му — или просто Зелър отказваше да се занимава с него, след като цялото му внимание беше насочено върху стрелеца.

За Дарт не беше добре да приближава сержанта, като по този начин двамата заедно щяха да представляват по-широка цел, затова той приклекна зад двойка дървета и зачака. След още пет минути абсолютна тишина, смразяващ костите студ, той започна да се ядосва на поведението на Зелър. Веднъж се беше случило Зелър да го кара да чака, както сега, над четиридесет и пет минути. Ако Зелър запалеше пура, Дарт щеше да разбере, че според него мястото е безопасно. Дарт почака още три минути и загуби цялото си търпение. Беше видял, че поне два пъти Зелър беше улучен — може би беше припаднал.

Дарт се придвижи между дърветата и извика още веднъж, този път достатъчно отблизо, достатъчно високо, за да бъде чут. И този път Зелър не му обърна никакво внимание. Толкова типично арогантен. Дарт изпита гняв към него — този човек можеше надълго и нашироко да му напомня за йерархията в техните взаимоотношения. Той можеше да седи край един телефон и да го остави да звъни, докато Дарт не вдигне слушалката. Това подлудяваше Дарт. Най-накрая той стигна до него — Зелър се беше облегнал на едно малко вечнозелено дърво, което се беше огънало от тежестта на тялото му. Пред него като прикритие имаше две брези с бяла кора. Зелър държеше оръжието си с две ръце. Коляното му изглеждаше зле пострадало.

Това, което разтревожи Дарт, беше положението, в което се намираше оръжието на Зелър — ръката беше отпусната, цевта на оръжието беше забита в мокрия сняг и кал. Зелър се отнасяше с голямо внимание към оръжията си, грижеше се за тях, спазвайки всички правила за боравене и поддържане. Не можеше и да се помисли, че би постъпил така.

Дарт направи още няколко предпазливи стъпки и вече можеше да го докосне с ръка. Усети миризма на кръв. Наклони се напред в полумрака.

— Серж — прошепна той развълнувано, погледна над рамото си, през цялото време очакваше търсещата точка на лазера. — Серж — повтори той.

Зелър не помръдна.

Дарт огледа лицето му. Дупката беше съвсем малка, точно под лявото око. Той ахна.

— Серж! — се изтръгна от гърдите му, гърлото му беше стегнато, усещаше огън в гърдите си, очите му започнаха да се пълнят със сълзи. Той не вдигна ръка, за да го докосне, да го обезпокои, а само за да провери пулса му. Взе все още топлата му китка и в същия момент си спомни, че двамата се бяха докосвали един друг много рядко, даже не се и ръкуваха и му мина през ум, че ако Зелър си беше оставил в запас един-единствен удар на сърцето, той щеше да отхвърли ръката му в същия миг и да го посъветва да я пази за себе си.

Уолтър Зелър беше мъртъв.

Като забрави за себе си, като забрави за цялото си обучение и поставяйки се в сериозна опасност, Джо Дартели вдигна лице към мрачното небе и извика пронизително:

— Не!…

Викът му беше толкова силен и толкова продължителен, че ако се чуеше от някоя от къщите наблизо, можеше да се помисли, че това е рев на ранено животно. Той се изправи, като продължаваше да държи оръжието си, като не мислеше нито за лазери, нито за полуавтоматични оръжия, а само за отмъщение. Тръгна бързо между дърветата. Движеше се гладко, като вода, течаща над скала. Пресече на бегом празното място, като краката му се плъзгаха върху мокрия сняг, и навлезе в отсрещната гора. Дърво след дърво, той си проправяше път напред, като газеше в шубраците, съзнавайки, че стрелецът не би могъл да е прекалено далече по време на престрелката.

В краката му се търкаляха разпилени гилзи. В началото топли, те бяха разтопили снега и образували в него малки тунели. Земята беше разровена и разкаляна от неспокойните движения на стрелеца.

От калната пътека личеше, че той се е дотътрил в гората, назад към предишния дом на Зелър. Дали беше последвал някой от тях дотук, или е наблюдавал мястото и ги е подслушал, Дарт не можеше да знае.

Следите не бяха ясни, а снегът беше с променен цвят или от кръв, или от кал, или от двете.

Пренебрегвайки собствената си безопасност, Дарт бързо премина през дърветата и храстите, оставяйки след себе си шума от станцията. Следата, оставена от стрелеца, се променяше по такъв начин, че за Дарт беше ясно, че стрелецът е бил ранен, че се е движел с пълзене през дърветата. Той продължи напред, знаейки, че скоро ще го стигне.

До гората стигна плачливият вой на сирени — най-малко две, може би три или повече. Изстрелите бяха чути и рапортувани. На Дарт изведнъж му се наложи да се съобразява с натиска на времето — той не можеше да си позволи да бъде отведен и разпитан. Времето му трябваше за Мартинсън.

Чу стенанието, преди да види самия стенещ. Мина покрай черната форма на захвърленото оръжие и го ритна настрани. Стрелецът лежеше на едната си страна, свит на кълбо, и държеше кървящия си стомах с две ръце. Беше твърде тъмно и затова не можеше да се види много нещо от лицето му, но пръстите му бяха разтворени и в ръцете му явно нямаше нищо. Беше висок, слаб мъж — не с телосложението на човека в пералнята.

Зелър го беше улучил два пъти — сериозно попадение в стомаха и още едно, по-незначително, в рамото. Първото изглеждаше фатално. Даже ако веднага му се окажеше помощ, той едва ли щеше да оживее.

Дарт наведе револвера си срещу главата на ранения. Последният се сниши, сви се още повече. Ръката на Дарт започна да трепери. Един вътрешен глас настоя да дръпне спусъка. Направи го! — настояваше този глас. Пръстът на Дарт намери спусъка. Палецът му свали предпазителя.

Не можеше да го направи. Дарт отпусна оръжието и мълчаливо навлезе в гората.

Знаеше много добре какъв ад щеше да причини убийството на Зелър — щяха да бъдат назначени трима, може би до пет следователи. Работата по съдебномедицинската част щеше да бъде изтощителна, събиранията безкрайни. След като се докаже, че вторият загинал е наемен убиец не от този щат, губернаторът и Федералното бюро за разследване също щяха да се намесят. Пресата щеше да подуши и историята щеше да се понесе като огън в прерията и да изпълни всички уводни статии и осведомителни бюлетини от Гринидж до Пътнам, може би до Бостън и Провидънс. И през това време, както Дарт съзнаваше много добре, възможността да се потопи „Роксин“ щеше да изчезне много бързо. Щяха да започнат потулванията, измислените истории и всички връзки ще отпаднат. Само няколко кратки часа след първите новини за смъртта на Зелър и всяка надежда за изобличаване на „Роксин“ щеше да пропадне, всички усилия на Зелър щяха да са претърпели поражение.

Методите на Зелър в крайна сметка го бяха убили — Дарт не можеше да избяга от тази мисъл. Въпреки добрите си намерения този човек беше избрал грешно решение. Нарушавайки самите закони, които някога беше спазвал и поддържал, той се беше окопал в изолация и отчаяние, убеждавайки се, без съмнение, че се е ангажирал с благородна саможертва. Истината според Дарт беше по-скоро в това, че смъртта на Лъки го беше извадила от равновесие. На Дарт му беше мъчно, че всичко това можа да се случи с човек като Зелър. „Значи може би аз съм момче скаут“, помисли Дарт.

Дарт тръгна най-напред вървейки, после бягайки в противоположната посока на тази, от която пристигаше полицията, която вече се разполагаше в гората. Когато зад него се чуха високи викове, той почувства, че се изпълва с по-силното от всичко друго желание смъртта на Зелър да не е била напразно.

Мартинсън не беше унищожила материалите. Дарт беше сигурен в това.

42.

Хейт вдигна главата си от бюрото, погледна към детектива, който стоеше на вратата на офиса му, и ахна:

— Боже господи… — Дарт беше целия в кал, кръв и с мокри дрехи. — Затвори вратата — бяха следващите думи на Хейт, към които той прибави бързо: — Бил си там! — Дарт кимна. — Какво, по дяволите, се е случило?

— Не искам да бъда въвлечен в разследването — каза Дарт.

— Така си мислиш. — Хейт погледна часовника на стената — беше един сутринта. — Изпратил съм дузина полицаи и четирима детективи. — Офисите на отдела бяха празни. — Какво, по дяволите, се случи?

— Стрелецът?

— Умря по пътя за болницата.

Дарт погледна Хейт право в очите и каза:

— Сгреших за самоубийствата. Те не са били убийства.

— Вярно ли е? — сепна се Хейт, който нито за момент не повярва на Дарт, но и не му зададе никакви въпроси. Това беше, което Хейт искаше да чуе.

— Неправилно съм изтълкувал уликите, сержант. Грешката е моя — продължи Дарт.

— Така ли?

— Да. Може би съм в състояние да докажа, че „Роксин лаборатории“ има участие в някакво потулване във връзка с лечението с генна терапия, което в момента изпробват. Лекарството, както изглежда, има сериозни психологически странични ефекти, които имат за резултат, така мисля аз, някои от тези самоубийства. Ужасно нещо.

— Какво е участието на Зелър? — попита Хейт направо.

— Струва ми се, че никога не съм споменавал името на Зелър в твое присъствие, сър. Не мога да разбера какво имаш предвид. — Употребата на „сър“ непременно трябваше да направи впечатление на Хейт. — Неговата смърт — каза Дарт — положително е истинска трагедия за нас всички.

— Желанието ми е той да умре като герой, а не като престъпник — изсъска Хейт, като явно говореше честно. — Каква част от това ще излезе на бял свят?

— Каква част от какво? — попита Дарт с най-невинния си глас на момче скаут.

— Ти можеш да задържиш поражението в този му вид? — попита Хейт, като гласът му показваше, че той е и изненадан, и силно впечатлен.

— Изпитваме известен недостиг на време, сър — настоя Дарт, който държеше да не пропусне официалното обръщение. Той се закашля и извади малко кал от зъбите си. — Ако имаме намерение да докажем присъствието на „Роксин“, то ще трябва да действаме бързо. Ще ни трябват различни заповеди, един пълен състав за спешна намеса, автомобил за провеждане на наблюдение… Ако не успеем — додаде той, без да откъсва погледа си от Хейт, — боя се, че срещу сержант Зелър биха могли да бъдат издигнати обвинения, имащи за цел да го дискредитират и да се отклонят подозренията от мястото, върху което те трябва да паднат.

— Наистина ли можеш да го предпазиш от това? — попита отново Хейт.

— Не знаех той да е замесен в каквото и да е — отговори спокойно Дарт, играейки добре ролята си. — Името му било ли е някога споменавано във връзка с някое от тези разследвания?

Докато размишляваше върху думите на Дарт, Хейт избърса с ръка устните си.

„Направи това за Зелър!“ — говореха очите на Дарт, насочени към Хейт.

— Можеш ли наистина да уредиш това, Дартели? — Хейт разбираше, че отстъпките, за които Дарт настояваше, щяха задължително да доведат до собственото му въвличане, до излагането му на опасност в случай, че планът на Дарт не успее и истината за престъпните действия на Зелър излезе наяве. И двамата щяха да рискуват кариерата си, за да спасят репутацията на Зелър. — Можеш ли? — повтори Хейт, настоявайки за отговор, който и двамата знаеха, че Дарт не може да даде.

— Имах добър учител — промърмори Джо Дарт.

43.

Трябваше им паролата на Мартинсън. Като караше един лексус, собственост на отдела, Дарт приближи входа на служебния паркинг на „Роксин“ в два и тридесет сутринта. Беше в джинси, с пуловер и винтяга.

Надзорникът по телеграфо-пощенските линии, който беше качен на един стълб, въоръжен с мощен монокуляр, работеше в отдела за наркотици, но беше със значителен стаж в наблюденията под прикритие. В едно специално укритие в града, недалеч от резиденцията на губернатора, дежуреше оператор, който очакваше разрешение от съда да се включи в линията за бързо предаване на данни, която обслужваше един дистанционен компютърен терминал в домашния кабинет на доктор Ариел Мартинсън. Гини беше открила съществуването на този дистанционен терминал, след като беше разпитала подробно Дарт за компютрите, които беше видял там. Разузнаването на Бъд Гормън го беше потвърдило.

Черният немаркиран автомобил на групата за спешна намеса беше паркиран на половин миля от „Роксин“. Тимът беше готов с черни стълби за атака в случай на необходимост на западната стена на съоръжението.

Хейт беше в командния автомобил заедно с двама техници. Паркиран до главния вход на „Роксин“, той беше с вдигнато на крик ляво задно колело, а наоколо лежаха разпилени инструменти. Впечатлението беше, че става дума за спукана гума. В действителност, ако беше необходимо, автомобилът можеше да тръгне от това положение.

Малка слушалка в лявото ухо на Дарт поддържаше връзката му с командния автомобил, а по този начин и с Гини и съгледвача на стълба. На гърдите му имаше оптична камера с дебелина не по-голяма от тази на резервоар на писалка и закачена на една жичка, така че да предава гледната точка на Дарт — интересна подробност, за която беше настоял съдията при издаването на заповедта. Списъкът на готовите указания за подобна компютърна операция не беше дълъг и затова се налагаха импровизации.

Когато Дарт спря пред охранителната врата, която се управляваше автоматично, той включи видеорекордера — не по-голям от уокмен — и каза в микрофона, който беше закачен под яката на якето му:

— Позиция едно. Целият съм на теб, Гин.

Техниците в автомобила записваха всяка негова дума.

Дарт чу гласа на Гини. С телефонен шлем на главата и две слушалки на кухненската маса пред себе си Гини повтори като ехо:

— Позиция едно. — И добави: — Не става.

Дарт се запита как ли се чувства тя с това разрешение. Беше навлязла във владенията на „Роксин“ с разрешението на съда и по молба на Дарт. Срещу сътрудничеството й, съдът се беше съгласил да изчисти криминалното й досие, а също и да й опрости изпитателния срок. И сега, когато законът стоеше зад нея, тя се опитваше да проникне в охраняваните зони на компютъра на „Роксин“ и да отвори вратата от няколко мили разстояние.

Охранителната врата приличаше на вратите на паркингите — хоризонтална бариера в червено и бяло препречваше входа, а дълга редица от остри шипове, предназначени да пробиват гуми, правеше невъзможно излизането.

Дарт очакваше нервно магията на Гини.

— Нещо? — чу въпроса й.

— Нищо.

— Една секунда — избъбри тя. — А това как е?

Вратата се отвори.

— Бинго! — възкликна Дарт, влизайки с колата. — Ти си гений.

— Нека се надяваме, че ще успея да те измъкна обратно — изсумтя в отговор тя, като донякъде се заяждаше.

В този час неговата кола беше единствената в паркинга. Той тръгна към няколкоетажния блок от стъкло и метал, който беше залепен откъм северната страна към гигантския купол. Мястото напомняше огромен блестящ космически кораб.

Дарт загаси фаровете.

— Намирам се пред втората врата от южния край — информира той Гини. — На вратата няма номер.

— Стълбите са вдясно? — попита тя.

Остъклените стълби се виждаха ясно.

— Точно така.

— Правилно — потвърди съгледвачът, който също беше включен.

— Успях — информира го тя. — Вписах те в системата под името на служителя Нийли. Джордж Нийли. Той е регистриран като инженер биохимик на работа в Б-блок. Разбра ли?

— Джордж Нийли. Б-блок — отговори Дарт. За да го вкара, Гини трябваше да използва името на реално съществуващ служител. В случай че го спрат, той можеше да обясни, че е загубил картата си някъде между паркинга и мястото, където са го задържали.

— Можеш ли да ме вкараш? — попита той.

— Обади ми се, когато стигнеш вратата — отговори тя.

Дарт слезе от колата, пресмятайки, че до този момент нощната охрана е уведомена за това, че Нийли е използвал паркинга. На външната страна на вратата беше монтирано устройство от неръждаема стомана да разчита картите за идентификация. Такова нещо Дарт нямаше.

Застанал до вратата, той прошепна:

— Тук съм.

— Стой така — чу гласа на Гини в ухото му.

Нервите на Дарт бяха готови да се скъсат. Нямаше никаква представа как би могъл да се оправи през следващия половин час. На няколко пъти се огледа в двете посоки.

— Какво ще кажеш за това? — попита Гини.

На синьо-зеления екран се появи надпис: „Неправилна входяща информация — моля, опитайте отново“.

Дарт се опита да отвори вратата.

— Не — информира я той. Уплаши се, че може би се е объркала. Съвършено незапозната с охранителната система на „Роксин“, тя трябваше да се ориентира в движение. Реално време, както гласеше нейното определение.

— Стой така — повтори тя. — А сега? — попита напрегнато.

„Неправилна входяща информация — моля, опитайте отново“

— Не става — съобщи Дарт, от когото течеше пот, въпреки че температурата беше под точката на замръзване.

— Тук е наблюдателният пост — намеси се човекът от стълба. — Виждам неидентифициран индивид, движи се пеш, насочва се на юг покрай източната страна.

Дарт вдигна глава. Можеше едва да различи някаква малка черна точка на разстояние от сто ярда. Пазач — и вървеше към него.

— Имаме право само на още един опит — обясни Гини. — Ако не успеем, Нийли няма да бъде допуснат вътре, а ако трябва да продължим, ще ми се наложи да те вкарам в паркинга под друго име и да опитаме отново.

„Неправилна входяща информация — не можете да влезете.

Моля, обърнете се към охраната. Благодаря“

— Закъсахме — съобщи Дарт.

— Неидентифицираният индивид е на седемдесет ярда и продължава движението — съобщи наблюдателният пост.

— Вратата? — попита Гини в паника.

Дарт погледна над рамото си. Входната врата се вдигна и се спусна.

— Успя.

— Изчакай — изсъска тя.

Пазачът приближи още и вече беше на не повече от петдесет ярда. Той махна с ръка, все още беше твърде далеч, за да се види лицето му, както и самият той не можеше да види лицето на Дарт.

— Разстоянието се стопява — предупреди Дарт.

Още няколко ярда и лицето на Дарт щеше да се види ясно. Колко от служителите на „Роксин“ можеше да познава един пазач от охраната?

— Джо? — попита тя.

Дарт прочете:

„Добре дошли, доктор Джанет Йоргенсон“

Чу се щракане. Дарт натисна дръжката. Вратата се отвори.

Пазачът беше на двадесет ярда. Той и Дарт се виждаха един друг съвсем ясно. Трябва да мислиш изправен върху краката си, беше го поучавал някога Зелър. „Той е външен пазач“, помисли Дарт. „Обезоръжи подозрението му.“ Дарт предложи с висок глас:

— Искате ли да ви държа вратата?

Пазачът поклати глава.

— Не, благодаря.

Дарт пристъпи вътре мокър от пот, с пресъхнало гърло. Асансьорът беше точно пред него, виждаше се врата, водеща към стълбите вдясно. Като не искаше да чака кабината и като си спомни от по-ранното си посещение в „Роксин“, че асансьорите също бяха свързани с формалности по охраната, Дарт реши да използва стълбите. Вратата се затвори след него с глух удар.

— Джанет Йоргенсон? — проплака той в микрофона, както се изкачваше по стълбите. Новата му идентичност му беше донесла промяна на пола.

В лявото си ухо чу:

— Името се намираше в списъка непосредствено над това на Нийли. Какво мога да ти кажа?

— Кой съм? — попита Дарт, въпреки че това нямаше значение — не можеше да се вживява в ролята на Йоргенсон.

— Работата е — обясни тя — в начина, по който функционира системата — причината, поради която Нийли не можа да влезе — трябва да заемаш особено място в системата на сигурност, за да имаш достъп до всички врати. В противен случай би могъл да влизаш през определени врати в определено време. Нийли, за разлика от Йоргенсон не получи разрешение да влезе.

— Кой съм аз? — повтори Дарт, като силно се дразнеше.

— Вицепрезидент и заместник-директор на „R“ и „D“ — информира тя.

— Направила си ме асистент на Мартинсън? — попита гневно Дарт.

Охранителната система би могла да съобщи на Проктор за неочакваната нощна визита — ако Проктор имаше някакъв разум, неговият тим щеше да бъде нащрек. Вероятно беше да познава номер две след Мартинсън и според Дарт той можеше да постави под съмнение едно нейно посещение в този ранен час на утрото, би могъл да разбере хитрината на Дарт. Това го пришпори да бърза.

Съгледвачът от телефонния стълб съобщи:

— Неидентифицираният индивид инспектира лексуса. Изглежда, че използва ръчно комуникационно устройство.

— Сканирам — отговори гласът на диспечера.

Дарт продължи да изкачва стълбите на бегом, минавайки покрай вратата, отбелязана с голямо „2“.

— Прихванахме радиовръзка — прошумоля спокойният глас на диспечера. — Индивидът съобщи регистрационния номер на колата и очаква обратно позвъняване. Сержантът препоръчва незабавно да прекратите действията. Повтарям: препоръчва да прекратите. Ясно? — След кратко колебание диспечерът додаде: — Евакуационен план „А“ като Алфа, ясно?

Според плана „А“ Дарт трябваше да стигне пеш позицията на групата за спешна намеса, където елитният тим щеше да му помогне да премине през оградата, след което да бъде в безопасност. Всичко това беше казано не заради самия Дарт, а за всеки, който би могъл да слуша на използваната честота. Ако хората на Проктор контролираха полицейските радиовръзки — нещо, на което се надяваха Хейт и Дарт — тогава може би пристигането на Дарт в „Роксин“ щеше да има ефект на предизвикателство.

— Аз съм на третия етаж — докладва Дарт. Чудеше се дали онези чуват. — Син правоъгълник, жълт триъгълник и зелен кръг — съобщи той вече на Гини.

— Син, жълт, зелен — повтори тя. — Правоъгълник, триъгълник, кръг. Стой така.

Тази врата на офис, както всяка друга, беше с устройство за разчитане на идентификация в дясната страна. Тайният код на вратите даваше преимущество на „Роксин“. Гини трябваше да открие необходимата врата в базата данни. Дарт чакаше търпеливо. Най-накрая чу гласа й:

— Опитай.

Дарт натисна лоста и заключената врата се отвори.

— Успях! — каза той радостно. — Вътре съм.

Влизането в офиса положително трябваше да се покаже на екраните във фоайето. Гини беше получила инструкции да не се опитва да крие действията на Дарт от тези екрани. Въпреки че така съществуваше риск Дарт да бъде заловен, това също даваше възможност Проктор или други шефове да бъдат информирани относно движенията на Дарт — нещо изключително важно за успеха на операцията.

Механизмът действаше и капанът беше заложен: сиренето беше там и очакваше да бъде взето. Дарт се мушна в някакво кресло пред един компютърен монитор, където на екрана се редуваха геометрични фигурки. Той натисна клавиша Shift и се появиха десетки софтуерни икони.

— На терминала съм — съобщи тихо Дарт.

— Браво, момчета — обади се накрая и Хейт, включвайки и тези, които ги подслушваха.

Джо Дарт се беше включил.

Ако Дарт имаше право за научното его на Мартинсън, тогава тя би трябвало да е натрупала копия от докладите за по-ранните клинични изпитания някъде в компютърната памет и само тя можеше да ги възстанови. Гини не можеше да се добере до защитения от код файл без съдействието на самата Мартинсън.

Към два часа сутринта в съгласие със заповед за наблюдение двете непубликувани домашни телефонни линии на Мартинсън започнаха да се следят. По силата на отделна заповед под наблюдение бяха и домашните линии на Тери Проктор, при което беше забранен запис, но беше позволено да се идентифицират телефонните номера, които се включваха и изключваха по тези линии.

От започването на наблюдението не беше съобщено за никакви разговори в къщата на Мартинсън. По-късно записите щяха да покажат, че линиите на Проктор през тази нощ са били невероятно активни.

— Включил съм се — съобщи Дарт за Гини. Той се надяваше, че, ако не веднага, то след броени минути този радиотрафик ще бъде дочут от хората на Проктор и ще бъде предаден на Проктор и Мартинсън.

Следователно Дарт трябваше от време на време да допуска грешки, които можеха да се приемат за такива. Лексусът — кола, която не беше регистрирана като собственост на никой от служителите на „Роксин“ — беше част от тази фикция, употребата на полицейски радиочестоти — с които нямаше оправия при толкова много участващи — също беше част от хитростта. Проктор трябваше да бъде подведен да повярва, че Дарт е на една крачка от откриването на файловете на Мартинсън.

Но пък какво? Дарт се съмняваше, че Тери Проктор знае за съществуването на такъв материал. Изглеждаше вероятно, че след като веднъж вече Зелър беше разбрал бакиите на Мартинсън, че Проктор ще я е посъветвал да унищожи всички улики — че щеше да вземе на вяра твърдението на Мартинсън, че е постъпила точно така. Само Мартинсън — и интуитивно Дарт — знаеха истината: беше невъзможно тя да унищожи единадесетгодишния си изследователски труд. Дарт трябваше да отвори очите на Проктор, без зад това да прозира някакво намерение, и да го подтикне да хвърли Мартинсън в паника и по този начин най-накрая тя да унищожи материалите, които й бяха толкова скъпи.

По силата на необходимостта Гини също беше част от схемата, като манипулираше и съветваше, и подготвяше улавянето на Мартинсън в капана.

Най-важното беше Дарт да не се остави да бъде разкрит или отвлечен преди завършека на акцията. Да бъде хванат означаваше да се провали.

— Включен и в очакване на инструкции — повтори Дарт.

— Окей, Дарт — изрече Гини, — ето какво искам да направиш.

Удар след удар по клавиатурата Гини безупречно водеше Дарт през един проход в каменната стена, която ограждаше всички тайни и през която тя самата беше проникнала само преди един час.

На екрана заискри в златно и сребърно ROX NET, фирменият знак на „Роксин лаборатории“, последван от поздрав и напомняне за секретност във връзка с възможно разследване от страна на ФБР.

— Влязох — съобщи Дарт.

— Отвори следното — инструктира го Гини, изреждайки цяла поредица от входящи команди, които Дарт да възпроизведе.

Той започна енергично да блъска по клавиатурата. Поради нервност той направи няколко грешки и трябваше да започне отново.

— Почакай — прозвуча разтревожено Гини, сега не й се налагаше да се преструва. — Забелязвам някакво движение в района.

Съгледвачът се обади тутакси:

— Прието. Появиха се светлини.

— Мисля, че търсят тебе, Джо — предупреди Гини със задавен от уплаха глас.

Дарт прие новината двояко: ако идваха за него, значи знаеха, че той е проникнал в техния компютър и знаеха къде да го намерят — всичко това беше много добре, защото Тери Проктор положително щеше да бъде уведомен, но Дарт не можеше да си позволи да бъде хванат.

— Тръгвам — съобщи Дарт.

Той напусна стаята, бързо, единствената му задача за следващите от пет до десет минути беше да се отдалечи от охраната, докато в същото време поддържа възможността за достъп до компютъра. Охранителните компютри на „Роксин“ можеха да открият интервенция на база офис по офис. В момента, в който Дарт беше влязъл в офиса, компютърът беше регистрирал това и предупредил охраната. По подобен начин всеки път, когато някой от охраната използваше своя пропуск, за да влезе в някой коридор или асансьор, Гини узнаваше за това. Резултатът беше вид електронна игра на котка и мишка, като всяка от страните беше в състояние да следи движенията на другата.

Ако Гини беше имала на разположение дни или седмици, за да излезе на глава с охранителните системи, тя може би щеше да успее да заблуди охраната, подавайки фалшиви електронни указания за местонахождението на Дарт и по този начин щеше да му осигури важно преимущество. Но при сегашното положение беше щастлива от това, че въобще можеше да следи някакви движения, а Дарт беше принуден да не стои на едно място. Против охранителния състав действаше дизайнът на сградата, където на всяка крачка доминираше стъклото, защото всеки път, когато светваше коридор или офис, съгледвачът виждаше това и предупреждаваше Дарт за местонахождението на преследвачите му.

Когато влезе на бегом в коридора, Дарт чу предупреждението на съгледвача:

— И-Ю се качва. Повтарям: Илиной-Юта се качва. Ясно?

— Илиной-Юта. Ясно — отговори Дарт, който вече бягаше по коридора в северна посока.

За целите на комуникациите четирите внушителни асансьора бяха наименувани изток и запад, юг и север. Най-близо до паркираната кола беше площадката изток-юг. Дарт се обърна и побягна към стълбите между асансьорите изток-север и се спусна на втория етаж.

Сложният план на сградата работеше против Дарт и в полза на преследвачите му: той беше като плъх в лабиринт, а охраната беше в свои води. При това бяха въоръжени. Дарт се носеше надолу, като от време на време се ослушваше за приближаващи стъпки, в ухото му течеше диалог, като съгледвачът и Гини го осведомяваха за местонахождението на охраната.

В два и петдесет и три сутринта, източно стандартно време, на деветнадесети ноември доктор Ариел Мартинсън беше засечена, когато се включваше в ROX NET от отдалечен терминал в Западен Хартфорд. Гини я дебнеше.

С помощта на обикновен кабелен телефон, който я свързваше с командния автомобил чрез единствената радиочестота на разположение на полицейския отдел на Хартфорд, тя съобщи:

— Рибата клъвна — точно както й беше казано да се изрази. — Кодът е — тя го каза буква по буква — Л-Е-А-Н-М-О-Н-Т.

Гини следеше гърчовете на рибата Мартинсън, докато вторият й преносим компютър, включен в линията от оператора до къщата на губернатора, регистрираше всеки удар на Мартинсън върху клавишите. Гини раздели вниманието си между единия преносим компютър, който следеше охраната, и другия, който следеше Мартинсън. Централният интерфейс на ROX NET използваше и графики, и менюта, което даваше възможност на потребителя да превключва на адреси и функции. Мартинсън очевидно не беше нова в тази работа. Тя действаше бързо и безупречно, като често толкова бързо превключваше избора си, че Гини нямаше време да го прочете, въпреки че нейният компютър го записваше.

Първият избор на Мартинсън, селектиран от входящото меню, беше за други служби. Гини пропусна имената на следващите две селекции поради високата скорост на Мартинсън, но улови заглавието „Дневник“, защото това изискваше кодова дума. Мартинсън написа „1E2Q3T4Z“ и Гини го записа, въпреки факта, че нейният компютър продължаваше да улавя всичко.

Изпълнителният директор доктор Мартинсън избра OPTIONS, последвано от SET DATE FUNCTION и Гини си отбеляза всичко това, тъй като Мартинсън трябваше да забави скоростта, за да вкара една дата: 14 юни 2000.

Гини я последва с възхищението на един компютърен пират. Тя беше очаквала от нея да се насочи към личните файлове, сектор, предназначен за складиране на лична информация. Логично беше зареждането на процесора с информация да става тук. Като правило мрежовият софтуер стесняваше възможностите на ползвателя до такива ограничени сектори и само такива сектори, което позволяваше на оператора на системата да предсказва, контролира, обезпечава и поддържа специфично количество запаметена информация. Мартинсън беше много остроумно намерила друг сектор, който щеше да позволи зареждането на файловете, сектор, който чрез поредица пароли, а сега чрез въвеждане на функция датиране, ефективно заключваше информацията, така че тя и само тя можеше да стигне до нея.

Екранът на Гини се изпълни с цветен календар, като датата 14 юни 2000 беше в осветено квадратче. Имаше списък „да се направи“ и място за срещи и телефонни разговори за дадения ден. Малка електронна таблица за разходи в кеш и с кредитна карта.

Работното пространство на календара беше оставено празно — особено умен ход. Даже ако някой пират се добереше до няколкото пароли, необходими да се достигне до този сектор, даже ако след това случайно попаднеше на датата 14 юни 2000 година, нямаше да види нищо, нищо, което да говори за скритата там ценна информация. Нищо, освен една-единствена звездичка в самото дъно на екрана в квадратче, отбелязано с МЕМО.

Мартинсън натисна с мишката квадратчето МЕМО.

В центъра на екрана се появи информационен квадрат.

„Ограничено от парола

Моля, наберете осемразреден буквено-цифров низ“

Гини следеше как Мартинсън изписа: Л-А-Т-Е-Р-И-Н-5. Буквите за нея не означаваха нищо.

Екранът се изпълни от първата страница на един технически доклад. За момент Гини се разсея от съдържанието на тази страница. Текстът имаше нещо общо с изпитване на лекарства…

— Успях! — възкликна тя в слушалката. Но Мартинсън я изненада, когато изведнъж избра опцията „Изтриване“. Екранът реагира.

„Паметта е 76 страници

Да се изтрие съдържанието?

Да Не“

Мартинсън действаше много бързо. Преди Гини да успее да уведоми оператора да прекъсне предаването, Мартинсън задейства буквата „Д“.

Гини кресна задъхано по телефона:

— Прекъсни!

Но неочаквано на екрана се появи надпис:

„Изтриването на съдържанието е окончателно

Сигурни ли сте?

Да Не“

Тази последна предохранителна система ги спаси.

— Прекъсни! — извика отново Гини.

Но мигащият курсор, замръзнал неподвижно на екрана, й каза, че операторът е свършил работата. Мартинсън беше изключена.

— Готово — Гини информира Дарт.

Въпреки че можеше да стигне до охранителните функции на системата чрез модем — една необходимост, която даваше възможност на хора като Проктор да следят функциите от полето — Гини не разполагаше с достъп чрез модем до тази страна на мрежата на Роксин, която се отнасяше до сектора на ползвателя. Достъпът беше ограничен до действителни терминални възли и така се пречеше на пиратски действия като това, което беше замислила Гини. Въпреки помощта на оператора, в резултат на която Гини беше в състояние да следи линията на Мартинсън, тя не разполагаше с необходимата софтуерна криптография за манипулиране на данните.

Тази работа оставаше за Дартели.

Дарт стигна втория етаж по същото време, когато преследващите го охранители нахлуха в офиса на третия етаж, където беше работил.

Той съобщи на Гини цветния код на вратата, пред която беше застанал, и миг по-късно, когато малката индикаторна светлина промени цвета си от червен в зелен, той отвори тази врата и навлезе в остъклено място. Зад стената от стъкло и една пречиствателна камера с вход от неръждаема стомана видя някакво помещение, в което нямаше компютърен терминал. Мисълта, че нахлува в генетична лаборатория, съвсем не го развълнува, той се обърна и излезе бързо, като търсеше друг офис.

Следващата врата беше маркирана със синьо квадратче, жълто квадратче и два червени кръга. Гини, която вярваше, че напипва цаката на нещата, каза:

— Вътре си. — Дарт опита вратата. Беше заключена. По четящото устройство се появиха синьо-зелени букви: „Достъп отказан — Моля, обърнете се към охраната. Благодаря“.

— Не става — съобщи той.

— Пак опитай — посъветва го тя.

— Същото.

— По дяволите — изръмжа тя. — Изключиха ме. Вкараха ни гол!

Охранителната програма на компютъра беше идентифицирала намесата на Гини и беше блокирала нейния достъп.

Дарт стоеше в затъмнения коридор и се чудеше какво да направи. Сърцето му биеше силно.

Не беше в състояние да мисли ясно. Като че ли съвсем изведнъж умът му беше изключил.

— И-Ю, надолу по стълбите. И-С, надолу по стълбите — неочаквано предупреди съгледвачът. — Илиной-Смит, надолу. Илиной-Юта надолу. Ясно?

Преследвачите се бяха разделили и сега се движеха срещу него от две посоки, притискайки го като в менгеме. Беше в капан. В резултат на опитите на Гини да му осигури достъп компютърът още веднъж беше идентифицирал местонахождението му.

„Колко охранители на нощна стража?“, запита се Дарт. Един при предния охранителен пост, един при охранителния пост на третия етаж, двама, може би четирима блуждаещи. „Общо от четири до шест“, реши той. Ако този брой се окажеше верен, реши, че групата, изпратена за залавянето му, няма да е по-голяма от една двойка — един човек остава до колата, друг наглежда западната страна на сградата и двама го гонят.

Дарт погледна четящото устройство:

„Достъп отказан — Моля, обърнете се към охраната.“

— Приближава втория етаж — съобщи съгледвачът.

В усилие да раздели и завладее, двойката се беше разцепила, като всеки от двамата беше поел по една от стълбите. Без съмнение, компютрите бяха използвани за затваряне на асансьорите, с цел Дарт да бъде обкръжен и хванат.

— Съгледвач, колко са на всяка от стълбите? — Краката му го понесоха към южните стълби, тези, които бяха най-близо до него. В главата му бързо се оформи план. Един охранител би следвало да носи специален ключ, карта, която му дава достъп до различни помещения.

— По един на всяка — отвърна равният глас.

„Чудесно“, помисли Дарт.

— Пристига на втория етаж — предупреди съгледвачът.

Дарт беше на втория етаж.

Вратата към аварийните стълби беше на десет фута. Пет…

Единствената му надежда беше изненадата. Едно наето ченге щеше да се вълнува и вероятно щеше да е с недостатъчна подготовка и щеше да мисли, че този, когото преследва, се опитва да избяга и да се скрие, щеше да бърза.

Сноп жълта светлина се плъзна по пода на коридора, когато охранителят отвори вратата към аварийния изход. Този сноп се разгъна като ветрило и освети далечната стена.

Показа се обувка и крак в тъмен панталон. Охранителят беше изпреварил Дарт с част от секундата. Другият охранител не би могъл да се намира много далече.

Дарт се хвърли на пода, опитвайки се да хване този крак. Обви го с лявата си ръка, дръпна и се плъзна, повличайки заедно със себе си изненадания охранител. Човекът падна, така както ако се беше плъзнал върху кора от банан, всичките му крайници едновременно се вирнаха нагоре. От белите му дробове шумно излезе въздух.

Дарт се хвърли върху него, хвана го за косата и блъсна силно главата му върху твърдия под. При звука от удара на Дарт му прилоша. Охранителят простена ужасно.

Той е жив. Слава богу, помисли Дарт, когато протегна ръка и откъсна прикрепения към джоба му пропуск с големина на кредитна карта. Дарт го превъртя между пръстите си и откри, че там имаше магнитна лента.

Беше му ясно, че му остава само един шанс. Много скоро те щяха да блокират и тази карта.

— Стой! Остани където си! — се чу силен глас от далечния край на коридора.

Дарт се изправи на крака и се втурна през вратата, озовавайки се на площадката. „Надолу или нагоре?“ — опита се да прецени той. Краката му го понесоха нагоре.

Зад него в коридора дочу бързото бягане на охранителя.

В лявото си ухо чу Гини:

— Това можеше да се случи, Дарт. Времето ни изтича. И искам да кажа, че изтича бързо.

Дарт пробяга цялото разстояние до върха на стълбите и през коридора, като се опитваше да забави хода на мислите си и да се съсредоточи. Най-големият му враг беше адреналинът.

Ако използваше картата на охранителя, за да влезе в някое помещение, щеше да издаде местонахождението си и по този начин да намали шансовете си да направи това, което трябваше да се направи. Това му подсказа една идея.

Той мушна откраднатата карта в първото попаднало на пътя му идентифициращо устройство. Светлината се промени в зелена. Дарт завъртя дръжката, отвори вратата и след това бързо я дръпна и затвори. Побягна към следващото устройство на следващата врата и повтори процедурата. И така нататък. Погледът му беше насочен неспокойно върху аварийните стълби, по които току-що беше дошъл. Прекоси коридора и употреби картата си при още два офиса, блокирайки вратата на първия с една писалка, за да й попречи да се затвори. Охранителният компютър сега щеше да отбележи, че е проникнато в шест офиса.

Тръгвайки по обратния път, Дарт влезе през вратата, която беше блокирал с писалката. До слуха му достигаше шумът от стъпките на охранителя, който се движеше нагоре по аварийните стълби. Оставаха му само няколко секунди…

Вратата беше отворена. Той вкара откраднатата карта в четящото устройство и започна много енергично да я движи напред и назад. Шумът от стъпките утихна и Дарт предположи, че охранителят се намира от другата страна на вратата, но че е по-предпазлив от партньора си. Дарт продължи да движи картата. Тя се пропука по левия ръб. С едно сериозно усилие Дарт я скъса по средата, като остави значителна част от нея вътре в устройството, с цел да попречи на вкарването на друга карта.

Той блъсна вратата и я затвори здраво в момента, в който чу шума от отварянето на вратата към аварийните стълби. Охранителят беше заедно с него на шестия етаж.

Дарт се мушна в първото кресло, което беше обърнато срещу един терминал. Натисна клавиша за пауза и екранът се проясни.

— Давай — подкани Гини.

Един глас се намеси с инструкция:

— Тигърът е в градината. — Беше пристигнал Тери Проктор.

Дарт почувства тръпки студ чак в стомаха си. Проктор поемаше огромен риск с появяването си тук лично, от което Дарт можеше да разбере колко голямо е отчаянието му.

Дарт извади клетъчния телефон с надежда да получи повече самостоятелност. Той се отказа от полицейската честота — натисна „повтори“ и „изпрати“ и миг след това Гини отговори:

— Разполагаме с по-малко от две минути. Сега слушай внимателно…

Ниво след ниво Гини направляваше Дарт през подходящите ключови комбинации и необходими пароли. За да бъде сигурна, че Дарт действа правилно, Гини непрекъснато повтаряше:

— Какъв е надписът? Какъв е надписът? — Дарт прочиташе и чакаше следващото указание.

Навън в коридора Дарт чу как охранителят отваря някаква врата, след което последва тишина. „Ще трябва да претърси всички офиси“, помисли Дарт, разбирайки, че беше спечелил известно време.

Можеше да си представи какво става навън. Пристигането на Проктор беше предизвикало началото на трета фаза, независеща от Дарт: съгледвачът потвърди, че Проктор е влязъл, хората от групата за спешна намеса, облечени изцяло в черно, веднага започнаха да изкачват стените на оградата, с цел да блокират всички изходи. Проктор щеше да бъде заловен.

Това промени динамиката — съвсем не можеше да се предвиди поведението на едно притиснато в ъгъла животно.

— Слушаш ли? — попита почти истерично Гини. Тя каза: — Л-А-Т-Е-Р-И-Н-5. Разбра ли?

Дарт го набра и натисна входящия клавиш.

На екрана му се появи титулната страница на клиничното изпитание. Дарт почувства силно облекчение. Датата беше отпреди четиринадесет месеца.

— Файлът е дълъг седемдесет и шест страници — информира Гини.

Той чу зад себе си силно тръшкане — охранителят беше на вратата.

— Няма да изляза оттук с този диск — информира я Дарт, оценявайки ситуацията. В джоба си той имаше диск, на който трябваше да запише информацията, сега това изглеждаше невъзможно. След чувствителна пауза той попита: — Там ли си?

В лявото си ухо той чу съобщението на диспечера в командния автомобил:

— Градината е обградена. — Групата беше на мястото си.

Охранителят прошепна тихо по радиостанцията, но Дарт го чу през вратата:

— Трябва ми главен ключ. Третият етаж.

— Окей — изгъгна Гини в клетъчния телефон, — ето какво ще направим. — Част от секундата по-късно тя извика: — О, по дяволите, почакай. Имаме си посетител.

Като погледна към вратата и като знаеше, че охранителят ще влезе през нея всеки момент, Дарт изсъска:

— Не мога да чакам. Няма време.

— Маркирай пълния текст. Ще те потърся.

— Гини? — извика Дарт в телефона.

Никакъв отговор.

Вторият компютър на Гини го постави нащрек в момента, когато беше употребена паролата на Мартинсън за включване в системата. Много от обикновено използваните охранителни софтуери пречеха на дубликирането на дадена парола, ако един човек вече е в системата. Гини се беше надявала, че случаят е точно такъв — че като резултат от влизането на Дарт в системата на Мартинсън или на този, когото Мартинсън беше повикала, щеше да му бъде отказан достъп. За неин ужас системата позволяваше на това, другото лице, достъп в мрежата.

Дарт помисли, че въпросното лице е Тери Проктор и че той може би даже вече се намираше във фоайето, следвайки инструкциите на Мартинсън да изтрие файловете.

Гини се чувстваше безпомощна. Екранът следваше всяко движение на натрапника. Той пропътува покрай главното меню и по маршрута, който Гини вече познаваше много добре. Беше въпрос на тридесет до шестдесет секунди натрапникът да стигне Дарт. Не можеше да се каже как ще реагира системата. Гини предполагаше, че тя ще замръзне, ще блокира и че само операторът ще бъде в състояние да коригира това. А тази система работеше за Мартинсън, което означаваше, че файловете вече никога повече нямаше да бъдат видени.

Дарт не можеше да копира текста на диск, тъй като дискът можеше да бъде конфискуван от охраната и унищожен.

По такъв начин пред Гини стоеше само един избор. Използвайки модем, тя щеше да се опита да преодолее защитата на системата за втори път, като се старае да не повтаря грешката си отпреди.

Тя вдигна телефона и запита бързешком Дарт:

— Маркиран ли е текстът?

— Готов съм — изрече Дарт в телефона. Той чу шум от бягане. Общият ключ — истински ключ, не някаква карта — след секунди щеше да бъде доставен.

Гини нареди:

— Избери „Меню Редактиране“. Натисни „Отрязване“.

— „Отрязване“ — изкрещя Дарт. — Искаш да кажеш „Копиране“!

— Казах „Отрязване“, детективе. Хайде.

— Но ще загубя файла! — протестира Дарт.

— „Редактиране. Отрязване“ — заповяда Гини. — Действай бързо!

Очите на Гини се разшириха, когато следеше какво става на втория компютър. Тя гледаше как Проктор пише Л-А-Т…

— Това не е за обсъждане. Направи го сега!

Показалецът на Дарт се поколеба върху бутона на компютърната мишка. Почувства, че капка пот се стича по челюстта му. Чу ключа във вратата. А след това чу превъртането на същия този ключ.

„Отрязване“-то щеше да доведе до изчезване на блокирания текст. Знае ли тя какво прави?

— Сега! — чу той още веднъж в ухото си.

Показалецът му натисна бутона автоматично и седемдесет и шестте страници доклад от клиничните изпитания изчезнаха от екрана.

— Слава богу — въздъхна Гини по телефона. — Сега — добави тя, — ако искаш да видиш отново тези файлове, има нещо, което трябва да направиш…

— Не точно сега — прекъсна я Дарт, като остави клетъчния телефон, скочи от креслото и го изтика до вратата точно в момента, когато топката на вратата се превъртя.

Дарт затисна вратата с крак, обърна креслото наопаки и затисна с него дръжката, така че да направи невъзможно отварянето на вратата.

Погледна тавана: големи правоъгълни стъкла в алуминиева дограма. Една възможност за бягство.

Вратата се отвори донякъде и се спря от креслото. Охранителите от другия край я притиснаха с тежестта си. Шумът беше оглушителен.

Капки пот попаднаха в очите му, причинявайки му пареща болка.

Дарт се замисли върху възможността да излезе през прозореца. На върха на всеки модул имаше корона, наподобяваща по формата си топка за голф. Намирайки се на най-горния етаж, тези стъкла бяха по-успоредни спрямо земята, отколкото на по-долните етажи и изкачването щеше да бъде по-лесно. Дарт не се чувстваше уверено при големи височини, но този изход изглежда беше най-бързият.

Той направи две стъпки към прозореца и го достигна, преди да чуе удара на кухо под краката си. Спря, за да изследва източника на този звук.

Креслото зад него се плъзна. Вратата се отвори на два-три инча и в процепа се появиха няколко пръста, които се протегнаха към стола, за да го отстранят от пътя.

Дарт се хвърли, блъсна с рамо вратата и пречупи всичките четири пръста. От другия край на вратата изригна животински рев. Възстанови предишната позиция на креслото и скочи към прозорците.

По периметъра на офиса множество подови панели покриваха пространства, в които се побираха телефонни, компютърни и други комуникативни кабели. За да бъде по-лесен достъпът, килимът на това място не беше залепен и Дарт го отдръпна. Той дръпна нагоре панела и в следващия миг гледаше надолу в едно тъмно мъртво пространство през една плетеница от жици. На три фута под него се виждаха акустичните плочки от тавана на офис на петия етаж. Стоманени греди поддържаха пода на офиса, където се намираше Дарт.

Той не се поколеба. Седна, вкара със сила пръстите на краката си в мрежата от проводници и се спусна надолу.

Вратата изтрещя и креслото се плъзна отново.

Дарт зарита панела под себе си, начупи го на парчета и вече можеше да види горната част на някакво бюро в офиса долу. Той се спусна през мъртвото пространство, падна несръчно върху бюрото и изпита силна болка в наранения си глезен.

Над себе си чу шума от падането на креслото. Те бяха вътре.

Дарт скочи от бюрото, игнорирайки болката и хукна към вратата. След миг той бягаше бързо към стълбите на аварийния изход, надяваше се, че има достатъчна преднина.

— Това прозвуча грозно — каза гласът в лявото му ухо.

— Свържи ме с Гини — изхърка Дарт. — Загубих телефона. — Все едно дали това му харесваше или не, но хората на Проктор вече щяха да чуват всяка дума.

Следвайки инструкциите на Гини, Дарт се отправи към основата на стълбите. Докато той бягаше, тя не спря да говори.

Разкриването на осъществената от Гини диверсия върху процесора на „Роксин“ стана причина централният процесор да заеме отбранителна позиция и да елиминира възможността на странични лица да стигнат до машината чрез модем и да изключи временно системата. Ситуацията би могла да бъде обърната, но само от терминала SYSOP вътре в центъра за обработка на данни, който според Гини вероятно се намираше на приземния етаж на сградата.

— Как можеш да бъдеш сигурна? — изуми се Дарт, докато бягаше.

— Съществуват три различни системи, които те биха могли да използват, а аз ги познавам и трите. Всички те могат да изключват модемните комуникации. По дефиниция те не могат да бъдат включени отново със софтуер, необходимо е механична намеса — някакъв бутон. Това ги прави сигурни. Предните панели в основни линии са същите: няколко индикатора и един-два бутона. Знам как стават тези неща, Джо. Това е моята област — напомни му Гини. — Ще трябва да ми се довериш. И слушай, Джо, след като се включим отново, ще ми трябват няколко минути минимум.

— Какво търся? — попита той.

— Това ще е обикновена кутия — може би набор от кутии според това, колко са входящите линии. Ако са повече от една, ще трябва да се справиш с всеки главен ключ. Предното табло ще покаже поредица от седем малки светлини, вероятно червени. Може да се очаква, че ще свети само най-отдалечената вдясно. Върху далечната дясна страна на самата кутия ще има вертикален набор от червени светлини — по една за всяка входяща линия — всъщност това са бутони, не светлини. Под тези светлини — натърти тя — има още един бутон, който се самоизключва. — След това, редактирайки думите си, тя добави: — При две от машините този бутон е отдолу. Върху кутията, която е черна, е отгоре. Но надписът ще бъде „Главен“, „Група на линия“ или „Всички“.

— „Главен“, „Група на линия“ или „Всички“ — повтори той.

— Да. И този е, който ти трябва. Един или повече от тези главни трябва да е червен. Когато го натиснеш, той ще се промени в зелен или кехлибарен. В този момент ние отново ще сме на линия. — Попита го: — Стига ли това описание?

— Изглежда не лошо.

— Когато си там, можеш да ми описваш нещата и да ми задаваш въпроси.

— Не чух добре това, последното — каза Дарт, след като най-после стигна основата на стълбите. Гини повтори. — Окей — избъбри Дарт, който се чувстваше много притеснен от недостига на време. — На приземния етаж съм. Каква стая търся?

— За обработка на данни — отговори на минутата Гини.

Дарт отново анализира положението. Преследваха го най-малко трима охранители. Проктор, и ако имаше някой с него, щеше да се е намесил в хаоса. Това означаваше четирима или повече преследвачи. Бяха му загубили следата. Дарт се чувстваше сигурен, че при положение, че действията им се ръководят от Проктор, ще се покажат умни: ще проведат претърсване етаж по етаж. В същото време поне един от охранителите ще наблюдава компютъра, ще следи системата, за да види дали Дарт се опитва да използва охранителна карта за достъп където и да е. Тази личност щеше да ръководи претърсващата група.

Гласът от наблюдателния пункт неприятно проскърца в ухото на Дарт:

— Действат бавно и спокойно, но напредват. Виждам ги на втория етаж.

Слизайки на приземния етаж, той по всяка вероятност беше попаднал в безизходно положение.

Изтича по коридора, където вместо тайнствената цветна система вратите имаха надписи. Няколко бяха отбелязани със „Само за персонала“. На друга се четеше „Подкрепителен пункт“. Той отмина две бани и нещо, което беше маркирано с „Високо напрежение. Не влизай“.

Дарт зави надясно по дълъг коридор. Приземният етаж представляваше истински лабиринт. Той отмина една врата с надпис „Техническо обслужване“.

— Гини?

— Аз съм.

— Намирам се при „Техническо обслужване“. Не видях нищо, подобно на обработка на данни.

— Приземен етаж?

— Да.

— Охрана?

— Сигурно — потвърди Дарт, като се чудеше как може да се промъкне вътре.

— Провери процепа под вратата — посъветва го Гини. — Празното място в долния край на вратата. Студеният въздух се намира ниско — поясни късо тя. — Компютърната зала трябва да е много студена.

Дарт застана на колене и опипа с пръсти.

— Права си. Истински студено е.

— Хайде да опитаме — подкани го тя.

Дарт се изправи и объркано заоглежда вратата. Беше тежка, стоманена и заключена. Той извади револвера си. Не можа да се сети за нещо друго.

— Каквото и да направиш — изрече така ясно Гини, като че ли се намираше до него, — не насилвай тази врата.

— Принуден съм — отвърна Дарт.

— Не можеш. По същата причина не можем да допуснем твоите лоши момчета да я съборят — каза тя, имайки предвид групата за спешна намеса. — Такова незаконно влизане ще доведе до блокиране на централния процесор. Единственото лице, което може да отвори вратата, е самият SYSOP.

— По дяволите — изруга Дарт и погледна нагоре: акустични панели. — Чакай малко — сети се нещо той.

— Трябва ти охранителна карта — посъветва го Гини. — Това е единственият начин. Послушай ме.

— Може би не е — коригира я Дарт, връщайки се по коридора към баните, покрай които беше минал.

Намеси се съгледвачът:

— Спускат се по стълбите на аварийния изход, север и юг, приближават първия етаж.

Дарт се вмъкна в мъжката тоалетна и запали осветлението. Погледна нагоре: в една окачена рамка висяха акустични панели. Той бързо изтича обратно в коридора, до пресечката с другия коридор и обърна внимание на разстоянието и ъгъла. Върна се в банята, покачи се на мивката и бутна панела. Той се отстрани.

— Тръгвам — съобщи Дарт.

— Тръгваш къде?

— Ще видим.

Като се хвана здраво за една тръба в пространството на окачения таван, Дарт закрепи крака си над една преграда, надигна се и премина. Мъртвото пространство имаше височина около четири фута — над Дарт се намираше носещата структура за първия етаж, под него окаченият таван, през който току-що беше преминал. Мястото беше клаустрофобично и в същото време голямо. Таванните процепи на коридора хвърляха наоколо достатъчно светлина и Дарт можеше да види поредица от черни пластмасови водопроводни тръби и тежки стоманени противопожарни тръби, които висяха от греди над главата му. Той се зае да върне на мястото му акустичния панел, за да прикрие пътя, по който беше минал. Надяваше се, че охранителите ще подминат мъжката тоалетна и ще продължат търсенето си някъде другаде на друг етаж.

Несолидният фалшив таван, подкрепян от снопове усукани жици, не беше достатъчно здрав, за да го удържи. Дарт, легнал по корем, разпредели теглото си между една водопроводна тръба, върху която беше качил левия си крак, и друга противопожарна тръба, където беше закрепил десния, пръстите му търсеха опора в гредите над него. Ако се подхлъзнеше и паднеше, щеше да се строполи в някое от помещенията, където щяха да го очакват непредвидими опасности.

Успоредните тръби бяха единствената му опора и той не трябваше да се отделя от тях, въпреки факта, че те следваха посоката на коридора изток-запад, а не ъгъла, който Дарт беше проектирал, за да стигне до компютърната зала. Той пълзеше предпазливо, като през цялото време се стремеше да знае къде точно се намира. Окачените тръби и проводници принуждаваха Дарт да се спира и да ги заобикаля, преодолявайки по този начин последователно всяко от препятствията, улавяйки се за една тръба и премествайки теглото на тялото си върху противоположната. Дарт изведнъж разбра, че до ухото му достига единствено шум, дължим на атмосферни смущения. Или радиото беше заглъхнало, или голямото количество метал наоколо смущаваше връзката. Ако той не ги чуваше, значи и те не го чуваха. Трябваше да бърза. Ако командният автомобил го загубеше за твърде дълго време, групата за спешна намеса щеше да получи заповед да атакува сградата, а според Гини такова неоторизирано навлизане щеше да изключи системата, щеше да я направи недостъпна и файловете щяха да бъдат загубени.

Съвсем близо вдясно от Дарт се появиха светлини, които го заслепиха. В същото време до слуха му достигнаха забързаните стъпки на хора, които бягаха непосредствено под него — намираха се толкова наблизо, че почти можеше да ги докосне. Той остана неподвижен, когато двама мъже се спряха точно под него и той позна изпълнения с напрежение глас на Тери Проктор.

— Няма смисъл — изхърка Проктор силно задъхан.

— Вероятно той може да проникне в помещенията без системата да разбере това — внуши човекът до него.

Последва дълга пауза. Дарт можеше да почувства мислите на Проктор, който се опитваше да се постави в положението на Дарт.

Проктор каза:

— Действаме по първоначалния план: всички помещения без специална защита ще бъдат основно претърсени.

По шума под себе си Дарт разбра, че двамата се разделят. Охранителят подвикна на Проктор:

— Къде отиваш? Натам няма нищо.

— Трябва да направя нещо — сряза го Проктор. — Ти просто си гледай шибаната работа.

„Наети ченгета“, помисли Дарт с презрение.

Доколкото Джо можеше да прецени, охранителят се упъти към баните, а Проктор забърза по коридора. Нивото на шума в ограниченото пространство беше изумително, въпреки името си, акустичните панели почти не правеха нищо, за да заглушат шума. Когато охранителят влезе в мъжката тоалетна двадесет фута зад Дарт, всеки звук можеше да се чуе ясно. Охранителят се спря, за да се облекчи и Дарт чу как затваря ципа на панталона си. Малко по-късно той инспектираше дамската тоалетна. Не дълго след това Дарт чу шум от преместване на метли и парцали и разбра, че охранителят е в стаята на чистачите. Детективът се възползва от прикритието на този шум, за да продължи. Тъй като коридорът беше силно осветен, той виждаше добре и мислеше за това кой чифт тръби биха могли да го поддържат по пътя за компютърната зала.

— … просто ще охраняваш — чу той Проктор, който говореше на някого на известно разстояние пред себе си.

— Специалността ми е залавяне на хора — отговори плътен глас. — Това тук е прахосване на способностите ми.

— Слушай, Алверес, ако наистина имаше някаква способност, нямаше да се намираме тук — изръмжа Проктор.

— Ако ще ме обиждаш — опъна се Алверес, — ще се откажа да ти върша работа.

— Не се заяждай. Влизаш и оставаш. Ако и когато ни потрябват твоите способности, ще пратя да те повикат.

Дарт почувства студени тръпки. Алверес, човекът, когото Зелър се стремеше да избягва, охраняваше компютърната зала.

— Пази шибаната стая. Само това се иска от теб — приключи Проктор с глас, пълен с презрение.

— Няма проблеми.

— И не напускай по никаква причина — добави Проктор.

Дарт чу отварянето и затварянето на някаква врата. Изглежда, че беше на около двадесет до тридесет фута вдясно от него. Компютърната зала. Той огледа тръбите, желаейки да разбере как да се добере до там, после реши да тръгне право напред и да стигне до една единична противопожарна тръба, с помощта на която да приближи залата. Малко по-късно стигна до тази тръба. Седна върху нея с протегнати напред крака. Ръцете му, вдигнати нагоре, се държаха за една греда и при това положение, накланяйки се назад, той вече успяваше да изминава по няколко инча с едно движение.

Мислеше за Алверес и като че чуваше гласа на Зелър: човек, нает да ми счупи коленете.

Дарт машинално спусна ръката си, за да опипа оръжието, което беше получил от Хейт, да се убеди, че то е още на мястото си. При това движение той загуби равновесие, лявата му ръка се изплъзна от гредата. Опита се инстинктивно да предотврати падането си и удари и проби с дясната си ръка един от акустичните панели, докато се удържаше с лявата. Замръзна, разлюлян.

— Били? — чу той силен глас. — Хей, Били? Ти ли си?

Приближаващи се стъпки.

Погледът на Дарт беше насочен надолу, към няколко пластмасови контейнера. Много внимателно върна в старото му положение повредения панел, поправяйки донякъде грешката си.

Стъпките го отминаха.

— Били? — извика отново високият глас, който сега се чуваше по-отдалече. Последва оплакването: — Който е там горе, вдига много шум.

Малко по-късно се затвори някаква тежка врата и Дарт допусна, че човекът беше напуснал приземния етаж. Завинаги? Или за да потърси подкрепление?

Дарт продължи движението си по тръбата, като чувстваше неприятна болка по тялото и пръстите си. Всяка от железните скоби и подпори, с помощта на които оросителната система се крепеше за гредите, представляваше препятствие, което трябваше да се преодолява с маневриране. Пет минути по-късно той се намираше над компютърната зала. Чуваха се само стъпките на Алверес, който крачеше напред-назад като вързано куче.

Изведнъж настъпи тъмнина — лампите в коридора се самоизключиха. Единствената светлина идваше във вид на конуси и снопи, като излизаше от компютърната зала през дупките, през които минаваха кабели. Дарт почака малко, за да могат очите му да привикнат с тъмнината, а след това се придвижи напред към най-близката дупка, през която можеше да се надникне.

Тръбата промени положението си по начин, който Дарт не очакваше, това беше едно леко, почти неуловимо движение, което не му стана ясно до момента, в който чу нещо като тиктакане в равни интервали. Той проследи източника на шума и откри точно под себе си теч — поради тежестта на тялото му една съединителна връзка на тръбата се беше повредила. Водата капеше като тиктакане на часовник. Много наскоро тя щеше да започне да се стича по панела и да продължи в залата, където се разхождаше Алверес. Дарт прокара ръката си по долната част на тръбата, опитвайки се някак да задържи водата и спирайки за кратко време капенето.

Все още с ръка, опряна на тръбата, той се изви, за да погледне през дупката. Светлината, която излизаше оттам, освети лицето му.

Нищо не можеше да се направи, беше безсилен да спре изтичането.

Кап… кап… кап…

През дупката на таванния панел Дарт успя да различи две големи кутии с размерите на малки хладилници и ъгъла на едно бюро. Точно под него имаше облицован под. Докато продължаваше да се вглежда през дупката, той забеляза как първата капка вода, подобна на малък бисер, се спуска от тавана и удря шумно пода.

Още една. И още една.

Дарт яростно движеше ръката си по тръбата, опитвайки се да спре капенето, но положението се влошаваше и потокът се увеличаваше. Студената вода преминаваше през пръстите му и политаше в залата долу.

Имаше истинска ирония в това, че Алверес се зае да инспектира теча. Можеше да се помисли, че Дарт му е отправил покана да извърши това. И за времето, необходимо за един удар на сърцето, Дарт разбра какво трябва да се случи. Нямаше време за съставяне на план, за мислене, за губене на време. Зелър би нарекъл това гореща точка — един миг от времето, който изисква действие, не мисъл или сметка, една от тези възможности, които се представят само веднъж и които могат да бъдат пропуснати, ако се мисли.

Алверес пристъпи под теча.

Джо Дарт освободи ръцете си и скочи.

44.

Алверес насочи погледа си към тавана.

Дарт почувства интуитивно, че този момент на изненада е и ще бъде единственото му преимущество над такава маймуна. Имаше чувство за падането си, за измъкването на оръжието си от кобура и за това как ще простреля краката на Алверес, ако се окаже необходимо.

Приземи се върху пострадалия си крак.

Почувства, че му става лошо и че пространството наоколо му се завърта в плътна синкава мъгла. Загуби равновесие и падна по гръб.

Алверес стоеше изправен и се опитваше бързо да се освободи от праха от акустичния панел, който беше попаднал в очите му.

Дарт забеляза една маса с компютърни съоръжения. Потърси това, което Гини му беше описала. Обикновена кутия… Не видя нищо подобно. Голяма част от съоръженията се намираше върху едно островче зад множеството клавиши.

Между Дарт и това островче стоеше Алверес.

Дарт не посмя да употреби оръжието си, защото това щеше да алармира Проктор — ако това вече не беше направило падането му през тавана — и още по-важно, щеше да предизвика нахлуване през вратата от страна на хората от групата за спешна намеса с резултат блокиране на компютъра.

Алверес беше едър и набит и въпреки това бърз като светкавица. Той нападна Дарт в стил на боксьор, пресметливо и извивайки се вляво и вдясно, носеше се леко върху краката си, готов всеки момент да влезе в схватка. Действаше с радостно увлечение.

Дарт се изправи на крака зашеметен. Въпреки намеренията си, той посегна за оръжието, извади го и го насочи към огромните бедра на Алверес.

Алверес извърши лъжливо движение вдясно — Дарт изви тялото си, за да реагира — и в следващия момент налетя отляво толкова бързо, че Дарт даже не забеляза нападението му. Имаше една секунда, през която Дарт държеше револвера си, като не искаше да стреля, последва друга секунда, когато оръжието му се плъзгаше по пода, а той чувстваше китката си гореща и отпусната.

Алверес се блъсна в Дарт ниско и отстрани, под ребрата, нанасяйки удар в областта на единия бъбрек, и повали детектива в агония.

Дарт замахна диво с наранения си крак и успя да го стовари странично върху коляното на Алверес, движението му беше като при затваряне на врата. Чу се някакво щракане, очите на главореза се разшириха силно, Дарт ритна отново същото място, след което Алверес се огъна като клон под напора на вятъра. Той направи гримаса, разголвайки кафявите си, грозни като на зло куче зъби.

Ръцете му бяха като на човекоподобна маймуна, изненадващо дълги за такова набито тяло. Той замахна към Дарт и стовари юмрука си в центъра на гърдите му, лишавайки го от въздух.

Дарт залитна назад и се блъсна в едно бюро, като в същия момент знаеше, че ако се оставеше да бъде затиснат от горила като Алверес, това ще е краят му — щеше да бъде разкъсан на парчета, със строшени кости. Дясната ръка на Дарт отказваше да действа — тя направо висеше като парцал, въобще не я чувстваше. Лявата му ръка попадна болезнено върху нещо хладно и твърдо и Дарт го сграбчи и го стовари върху Алверес, който, като се готвеше да пристъпи по-наблизо и да довърши Дарт, погрешно оцени движението на Дарт като опит да се появи от дясната му страна. Детективът стовари предмета върху челюстта на Алверес и това беше като удар, нанесен с бокс. Физиономията на Алверес вече напомняше маска от филм на ужасите.

Като се възползва от спечеленото време, Дарт се отблъсна от бюрото и закуцука несръчно около реда клавиатури и монитори и приближи островчето. Там на не повече от десет фута и със святкащи червени светлини беше описаната от Гини кутия.

Няколко минути, спомни си той думите на Гини.

„Страхотен шанс“, помисли Дарт, питайки се дали не би могъл да намери отнякъде тридесет секунди. Той прехвърли тежестта си върху болния си крак, падна и посегна със строшената си китка, викайки силно от болка.

„Чули са“, помисли той.

Алверес се завъртя, строшената му челюст не допускаше появата на перверзната му усмивка, от носа му течеше обилно кръв, очите му бяха влажни и изпълнени със злоба.

Дарт никога не беше виждал такъв поглед, но той беше описван десетки пъти и сега почувства с цялото си същество, че Алверес или ще го убие, или ще го осакати за цял живот. Това беше гореща точка, решаващ момент. Алверес тръгна напред като глава на стенобойна машина — но тази глава имаше и сгъваем нож.

Ножът потъна дълбоко в лявото рамо на Дарт. Алверес го издърпа с бързо движение и с невероятно неприятен смучещ звук, и замахна отново, но Дарт се отдръпна. Острието прободе пода, счупи пружината и се затвори върху пръстите на Алверес, срязвайки и четирите до костта. Алверес изрева, пусна ножа и размаха ръка, за да се освободи от него. Кръвта рукна като вода от маркуч.

Дарт се втурна към кутията. Вертикален ред червени лампички… Бутонът с маркировка „Главен“ се намираше в дъното на уреда. Алверес ръмжеше. Дарт натисна червения бутон и той незабавно премина в зелено.

Системата беше включена.

Алверес пълзеше по пода.

Револверът! Това стана ясно на Дарт, когато Алверес протегна ръка.

Дарт замахна с крак и засегна с върха на обувката си челюстта му. Силен звук на пращене изпълни помещението, беше като изстрел и Алверес се строполи на пода, ръката му кървеше страшно. Беше повален, но не довършен.

С болка Дарт се превъртя наляво, бутонът оставаше зелен. Може би бяха изминали двадесет секунди, които изглеждаха половин час. Дарт взе белезниците, вкара в единия край китката на ранената ръка на Алверес и като го тътреше по пода, заключи другата за крака на някаква тежка маса, натоварена с компютърна техника.

Дарт чу хаоса навън в коридора и реагира, преди да е помислил. В момента, когато вратата се отвори, той вече държеше в ръка окървавения револвер.

— Не мърдай! — кресна възбудено единият от тримата униформени охранители с насочено към Дарт оръжие.

Дарт, легнал по гръб, държеше оръжието си в лявата ръка, държеше го насочено към този, който беше извикал, но съзнаваше, че не би могъл да улучи даже стената на един хамбар.

— Полиция — каза Дарт, опитвайки се да внуши авторитет.

Изненадата, която се изписа по лицето на охранителя, убеди Дарт, че новодошлите нямаха никаква представа кой е той, единствената му надежда сега беше да отдели Проктор от собствените му хора.

— Без глупости — излая охранителят, поглеждайки бързо над рамото си. — Хвърли тази шибана играчка!

Наемните ченгета бяха прочути със стрелбите си по прозорци, кучета и деца. Нищо не оправдаваше това, че носят заредени оръжия, след като почти не бяха обучавани като стрелци. На Дарт никак не му харесваше насоченото срещу него дуло.

Една минута, пресметна той. Трябваха му повече. Чувстваше само нарастваща болка в дясната си ръка.

— Ако застреляш ченге, смятай, че си мъртъв. Сградата е обградена.

— Какви ги дрънка този — изръмжа русокосият. По вида му можеше да се заключи, че е на малко повече от двадесет години. Той също беше насочил оръжието си към Дарт. — Според мен да го очистим още сега.

— Не — чу се лесно различим глас зад него. — Намираш се в неблагоприятна ситуация, детектив Дартели — обади се Проктор, потвърждавайки пред подчинените си, че Дарт действително е ченге. Този ход се стори на Дарт твърде любопитен. — Никакви глупости. Не предприемай нищо, за което всички ще съжаляваме.

И тогава Проктор се показа, преминавайки между униформените си охранители. Ръцете му бяха вдигнати.

— Аз съм невъоръжен и беззащитен. — Той направи още една пробна крачка напред. — Ще стреляш ли срещу мен? — Погледът му се задържа върху рамото на Дарт и го издаде, че е забелязал зеления бутон. Проктор знаеше повече за компютърната система, отколкото Дарт беше очаквал.

— Назад! — кресна предизвикателно Дарт, леко разклащайки оръжието си.

Две минути, помисли той.

— Наистина ли имаш намерение да ме застреляш? — попита Проктор, ръцете на когото продължаваха да бъдат вдигнати. По челото му имаше капки пот.

Дарт почувства, че му се завива свят. Той побледня и му стана студено. От нараняването в рамото продължаваше да губи кръв.

— Не съм въоръжен — напомни му Проктор. Той се усмихна, като че ли за да успокои Дарт. Продължи да върви, като внимателно поставяше единия си крак пред другия. Не се стремеше да стигне до Дарт, трябваше му процесорът.

Замъгленият ум на Дарт едва действаше. Проктор направи още една стъпка и Дарт каза високо:

— Да, ясно.

Тези думи сепнаха Проктор, който замръзна на мястото си. Очите му зашариха над Дарт, като гледаха, но не успяваха да видят микрофона.

— Видео и аудио — излъга Дарт, който не знаеше дали някое от двете работеше. Наблюдаваше как цветът от лицето на Проктор изчезва. — Да имаш да съобщиш нещо за командния автомобил?

— Ако това беше истина — изсъска Проктор, правейки още една стъпка напред, — отдавна щяха да ти се притекат на помощ. Добър номер.

Дарт не можеше да му каже защо не могат да дойдат и затова вместо това изхърка:

— Не съм им подал сигнала.

— Не мисля така — поколеба се Проктор, правейки обаче още една стъпка.

— Недей — предупреди го Дарт.

— Остави револвера — намеси се нетърпеливият охранител. Както забеляза Дарт ръката му вече отмаляваше. Прицелът му не можеше да бъде точен.

Три минути… колко още?

Изведнъж всичко угасна, като останаха да светят само лампичките на компютъра.

Дарт видя една бяла светкавица. Телохранителят беше стрелял и пропуснал. Въпреки бученето в ушите си Дарт чу шум, който можеше да означава само счупено стъкло и разкъсан метал, когато групата за спешна намеса задействаха с експлозиви при пет от входовете.

„Всичко развалиха!“, помисли Дарт, много ядосан от това, че Хейт беше оторизирал акцията, знаейки при това, че по този начин ще се окаже в опасност доказателственият материал.

Без да му е ясно откъде му дойде тази сила, Дарт се втурна в тъмнината, за да попречи на Проктор да стигне до компютъра, всеки мускул, всяко сухожилие се измъчваха от болка. Двамата се сблъскаха и Дарт падна тежко, точно когато от стената задейства аварийното осветление. Проктор с енергично движение се отдръпна и се изправи на крака.

Дарт надигна револвера и постави пръст на спусъка.

Русокосият охранител беше нацелил оръжието си върху Дарт.

Прозвуча изстрел малко преди Дарт да ослепее от болка. Лицето му като че ли експлодира, като в същото време слухът му излезе от строя и той се разплака. Плачеше на висок глас за Зелър и за приятелите, които беше загубил, за майка си и за загубените души. Погълнат от непреодолима бяла светлина и лишен от слух, той се сви на топка и отпадна от света, както пада човек, хвърлен от канара. Безтегловен и сюблимен.

45.

Над Дарт се появи неясният и загрижен образ на Хейт и Дарт се учуди защо първият му контакт със смъртта трябва да е бившият му сержант, човек, с когото никога не е бил особено близък. Би предпочел да беше Аби. Би предпочел разговор със Зелър. Едно бронзово и голо тяло, може би. Всичко друго, само не и Хейт.

Чувстваше се така, сякаш беше в морето и се олюляваше заедно с вълните. Усещането беше успокояващо и приятно.

— Можеш ли вече да ме чуеш? — попита високо сержантът.

Образът му продължаваше да бъде неясен, привидение от пара.

— Махай се — промърмори Дарт, който предпочиташе сън, а не кошмар. — Остави ме на мира.

— Зашеметяващи бомби и запалителни гранати — обясни сержантът с нотка на оправдание в гласа си. — Играчките на хората от спешната намеса — додаде той.

Дарт се досети, че люлеенето беше от носилката. Все още не виждаше добре.

— Слухът ти ще се възвърне — успокои го високо Хейт.

В този момент се появи болката, като че главата му беше затисната от един тон тухли.

— Може би те боли глава — чу той глас зад себе си.

— Не, по дяволите — изведнъж ясно изрече Джо Дарт. Той премигна няколко пъти, желаейки да прогони част от неприятното усещане и опитвайки се да се ориентира кой от кръговете беше сержантът. Избра си един, който се навеждаше над него. — Защо? Защо след всичко това избързахте? Господи… — Мислите му се загубиха заедно с гласа. В гърдите му бушуваше гняв, но тъй като не беше налице физическа енергия, която да го подкрепи, той замря, победен. Дарт чувстваше как всеки момент може да се разплаче със сълзи. Изтощение. Съжаление към себе си.

— Не, не — дочу пак гласа на Хейт.

— За мен? Направихте това, за да ме спасите? Вие ме провалихте — почти изхлипа Дарт. Искаше му се Хейт да се измъчи, искаше някой да плати. Искаше да бъде оставен сам и да плаче.

— Гини реши проблема. — Пак беше Хейт.

— Тя не можеше да стигне до файла, тъй като той беше в буферната област — обясни зад него един млад техник. На Дарт му потрябва известно време да го идентифицира като гласа на техника от командния автомобил. — Когато ти маркира текста и изпълни командата „Отрежи“, той беше уловен в паметта. Трябваше да направиш това, за да не допуснеш опитите да се изтрият тези файлове. Този текст съществуваше в паметта на компютъра, но в буферна област, не на диска, не някъде, където Гини да може да го хване.

Хейт каза:

— Той трябва да почива.

Техникът добави развълнуван:

— Главният процесор беше нагласен така, че в случай на прекъсване на захранването да запамети всички буфери на диска. Гини разбра това — разбра, че единственото, което може да направи при съществуващото положение, е да спре захранването.

Напуснаха стълбите и Дарт почувства освобождаването на краката на носилката и че вече се движи върху колелета. Грапавините му причиняваха болки по цялото тяло.

— По-късно — каза на Хейт един от санитарите. — Нека почива.

Игнорирайки го, техникът продължи:

— Самата машина е защитена с резервно захранване, затова след нашата намеса Гини, която само това чакаше, грабна файла. Потрябваха й всичко на всичко няколко секунди.

„Секунди?“, помисли Дарт.

— След което — включи се пак Хейт — всичко беше в ръцете на групата. Бяхме загубили радиовръзката с тебе. Не ни беше лесно.

— Пипнахме файла?

— Пипнахме всичко — потвърди Хейт. — Гини е гений.

46.

Ариел Мартинсън изглеждаше много по-малка, много по-възрастна в стаята за разпити на отдела за престъпления срещу личността даже в присъствието на седналия до нея неин високоплатен адвокат. Дарт беше чувал много за Бърни Уърнзър, но досега не го беше виждал. Уърнзър беше положил всички усилия да уреди провеждането на интервюто на друго място, но въпреки всичко те се намираха тук, в малка стая без прозорци и с под от линолеум. Точно според желанието на Дарт.

Дарт носеше със себе си магнетофон. Лявата му ръка беше в гипсова превръзка. Той включи магнетофона в един контакт на стената, задейства го и записа имената на присъстващите, мястото, датата и часа. Мартинсън изглеждаше нервна, а Уърнзър олимпийски спокоен.

— Както знаете — обърна се Дарт към Мартинсън, — ние ви обвиняваме в намеса в криминално разследване, доколкото Терънс Проктор и следователно „Проктор секюрити“ е действал като ваш агент. В този смисъл съществува и обвинение в убийство първа степен, за убийството на Уолтър Зелър и опит за убийство, каквито представляват действията против мен. Налице са обвинения относно фалшификация на резултатите от известни клинични изпитания…

— Вие не знаете нищо — изсъска Мартинсън злобно. Уърнзър леко докосна ръката й. Тя изгледа свирепо адвоката си и го прекъсна при опита му да говори. — Не, Бърни. Аз сама ще си изкопая гроба, все пак ти благодаря.

— Наистина аз не мисля, че… — предприе нов опит Уърнзър.

— Тихо — сряза го тя, принуждавайки го да мълчи и предизвиквайки силното му изчервяване. На Дарт каза: — Някога да сте се занимавали с жертва на сексуално насилие, господин детектив? Физическо насилие? Имате ли представа с какъв случай имате работа тук? Разбирате ли травмата — нелечимото увреждане, причинено на една жена, а и на момчета също така — чрез такова насилие? Разбирате ли? Тялото на някой друг вътре в теб… болката… болестта… Някой те удря… лигави се с теб и те унижава…

— Ариел! — опита се да я спре Уърнзър.

— О, затваряй си устата! — кресна му тя.

Дарт обясни с развълнуван глас:

— Беше прострелян пет пъти, като последният куршум прониза черепа му точно под лявото око и го уби.

Игнорирайки го, тя продължи:

— Ами ако притежавахте знанията, способността да намалите сексуалното насилие — изнасилванията — с десет процента? Насилията срещу съпруги и деца с двадесет на сто? Шестдесет на сто? Ами ако съзнавате какви са възможностите ви? Ами ако правителството при цялата му баналност е постановило система от правила, толкова ограничителни, бавни, толкова трудно преодолими, че си разбрал, че ще минат може би десетилетия, преди да успееш да представиш тази технология на пазара? Какво тогава? Ще седиш и ще чакаш? В тази държава всеки дванадесет секунди бият жена. — Тя погледна своя „Ролекс“. — Откакто сме седнали тук, срещу повече от десет жени е вдигнат юмрук. Ще чакате ли да минат десетилетия, ако сте на мое място?

Десетки образи на Зелър наводниха съзнанието на Дарт.

— Уолтър Зелър разкри вашата обработка на документацията по клиничните изпитания. Той разкри фалшификациите на фактите, извършени от Проктор. В резултат от тези разкрития той беше преследван, животът му беше под заплаха денем и нощем в продължение на повече от дванадесет месеца…

Прекъсвайки го, тя повиши ядно тон:

— Кой сте вие? Слушате ли какво ви говоря? Чувате ли какво казвам? Е, и какво, ако съм променила нещо от бумажната работа? Точно това беше — бумажна работа!

— Ариел, аз трябва да се намеся — направи опит Уърнзър.

— Млъкни, Бърни. При всички случаи ти се плаща. — Обръщайки се към Дарт, тя продължи: — Бих ли изкарала латерина на пазара въпреки не съвсем идеалните резултати? Разбира се, че бих. — Кръстосвайки погледа си с неговия, тя додаде: — Аз ще го направя, ако имам тази възможност. Предпочитам да спра петнадесет, двадесет, тридесет процента от тези зверове пред това да стоя на едно място, без да предприемам нищо. Всеки дванадесет секунди, не забравяйте това. И бих ли прибегнала до такова средство поради алчност? Не. Заради науката, детективе! Заради жертвата. Всяко ново поколение латерин, което сме усъвършенствали, показваше от пет до седемнадесет процента подобряване на качествата. Но при съществуващите правила няма начин за тестуване. Не можете да пробвате латерина върху плъхове и маймуни! С кого се шегувате? Това е отклонение в човешкото поведение — и до голяма степен генетичен дефект. Знаете ли кой трябва да се намира в тази стая, кой трябва да бъде тук вместо мен? Държавната администрация по лекарствата. — Тя кимна. — Можете да бъдете сигурен, те трябва да са на този стол. Не аз. Виновна ли съм, че се опитвам да направя нещо? Да. И се гордея с това.

— За действията си ще отидете в затвора — изгледа я Дарт. — Но в случай, че ни съдействате, както господин Уърнзър ще ви обясни, във вашия случай ще се вземат под внимание специални съображения.

— Не ми трябват специалните ви съображения. Колко мъртви жени, бити съпруги, изнасилени деца са равни на един Уолтър Зелър? Кажете ми как да съставя уравнението. Зелър многократно нарушаваше закона. Накрая той извърши убийства…

— Убиецът сте вие — кресна силно Дарт и веднага съжали за избухването си. Той се овладя, погледна я в очите и продължи: — Вие подправихте данните, резултатите от изпитанията, а след това се опитахте и накрая успяхте да убиете човека, който разкри измамата ви. Вие, не Проктор, не неговото физическо оръдие, вие.

Устните й се раздвижиха, но не последва никакъв звук. Най-накрая тя проплака:

— Това е важна работа.

Настъпи тежко мълчание. Гърдите на Мартинсън започнаха да се повдигат от силното напрежение. Дарт се чувстваше целият плувнал в пот.

Той започна пак:

— Не можете да съпоставяте едното с другото. Няма да стане така. — Почувства, че се размеква. Двадесет процента по-малко сексуални насилници? Беше ли това възможно?

Тя го погледна уморено.

— Правете това, което сте длъжен да правите, детективе. Всички ние правим това, което чувстваме, че сме длъжни да правим. Аз ще се възползвам от моите възможности. — Замълча, погледна към измъчвания от недоволство Уърнзър и отново към Дарт. — Искате ли да ви кажа нещо? Не забравяйте, че съдебните заседатели са мъже и жени. В тази страна не съществува състав, който ще ме осъди за това, което съм извършила. Зелър извърши убийства, не аз. Един отчаян човек, повлиян от загубата на жена си. Аз се опитвах да помогна на тези, които той убиваше. На тях им трябваше тази помощ — това е документирано — и по тази причина те участваха в изпитанията. — Тя отново погледна към Уърнзър.

Дарт информира адвоката:

— Тери Проктор ще свидетелства срещу вашата клиентка. Може би ще трябва да имате това предвид.

— Остани си на мястото, Ариел — посъветва я Уърнзър.

Тя се изправи, макар и не енергично. Оправи с ръка костюма си и като срещна погледа на Дарт, отрони тихо:

— Опитвах се да помогна за решаването на важен социален проблем. Ако искате, можете да ме осъдите за това.

Премина покрай него и излезе.

Дарт не направи нищо, за да я спре.

47.

— Казаха, че си гений — информира я Дарт.

Двамата се разхождаха.

— Ами добре, това показва, че най-после ченгетата са разбрали истината — пошегува се Гини.

Дарт изпитваше неудобство, че трябваше да върви с превързана ръка — не беше се замислял върху това колко много вървенето зависи от движението на ръцете. Глезенът му беше в достатъчно добро състояние за тази екскурзия, въпреки че от време на време се обаждаше остра болка. Помолила го беше да се видят, а той беше в настроение, което не му позволяваше да й откаже.

Тя откри едно високо място, обърната на север скала, и те кацнаха там, загърнати в зимните си палта. От дишането им се образуваше пара. Дарт беше силно развълнуван. Следобедното слънце беше забулено от облаци.

Тя въздъхна:

— Странно беше това, което направихме. — Той помисли, че тя говори за акцията при „Роксин“, но не беше сигурен.

— Да.

По начина, но който тя прехапваше устната си, Дарт можеше да разбере кога е развълнувана.

— Как си с Аби? — попита тя, като с въпроса си не го изненада ни най-малко. Беше очаквал на каква тема щеше да бъде този разговор.

— Защо?

— Държа да знам.

Той поиска да попита още веднъж защо, но се отказа.

— Как съм аз или как сме ние?

— Има ли ние?

— В много голяма степен.

— Това е част от което искам да знам — каза тя.

— Няма да се върне при мъжа си, ако питаш за това. В крайна сметка това, че изобщо беше мислила върху едно подобно завръщане, беше заради децата — и аз мисля, че тя е много наясно, че ако пожертва себе си в името на децата си и завърши трагично, тогава това може би ще бъде по-лошо за децата, отколкото сега съществуващото положение.

— А ти?

— Знаеш, че не е лесно.

— Мога да го направя по-лесно — погледна го тя. — Майкъл, сигурна съм, че си чувал за Майкъл, ме помоли да отидем заедно в Хампшър. Това ме съблазнява поради възможността да започна всичко отначало. Разбираш… И мога да си върша компютърната работа, където и да се намирам — няма защо да бъда в офис. Но част от мен все още се държи за нас двамата — все още продължава да мисли, че бихме могли да предприемем нов опит — и ако ще направя това, необходимо е да отстраня тази част. Дължа това на Майкъл. Не мога да водя един живот и да се надявам за друг.

— Не, така не е добре — кимна той.

Вятърът се изправи срещу тях, той свиреше в ушите на Дарт и се чуваше в храстите и дърветата. Гледката представляваше огромно море от сивота. Дарт почувства сивота и в себе си.

— И така? — попита тя.

— Аз не искам да престанем да се виждаме — отговори той. Беше му трудно да го каже и даже тялото му изпита болка.

— Разбирам. — Тя се загледа във вятъра, а когато обърна отново лицето си към него, очите й блестяха от сълзи и тя отправи към него усмивка, която накара сърцето му да се стегне, а в гърлото му да се образува буца. — Няма нищо — промърмори и по лицето й се търкулна една сълза.

— Толкова неща се случиха — отрони той.

— Да — съгласи се тя, поглеждайки отново встрани.

Тя беше силна личност и той й се възхищаваше. Изпитваше желание да протегне ръка и да я докосне, да й покаже съчувствието, което изпитваше, но не го направи. Не искаше да обърква нещата. Без друго беше достатъчно трудно всичко.

— Съжалявам — изрече тя с лице, обърнато срещу вятъра.

— Аз също.

Повървяха още малко и някъде далече над града тя пое ръката му в своята и я задържа. Така ръка в ръка изминаха разстоянието чак до колите си, където най-после се пуснаха. Тя погледна в очите му:

— Беше ми хубаво заедно.

Той кимна. Чувстваше, че отнякъде дълбоко в него се задават сълзи и той направи усилие да ги задържи далече.

— Изглеждахме добре заедно — уточни тя.

Той кимна отново.

Тя го целуна веднъж леко по устните, влезе в колата си и изчезна с нея.

48.

На Дарт му се стори странно, че познава толкова много хора в едно гробище. Бърни Дентън беше погребан в западния край в семейна гробница, загинал при престрелка с гангстери преди няколко години. Погребението му беше отразено по националните медии.

Имаше две плочки между други стотина, поставени върху дълга циментова стена, издигната за тези, които бяха предпочели кремация вместо погребение. Там беше името на Уолтър Зелър, до това на Лъки. Не му беше ясно дали и доколко вярва относно живота след смъртта — но ако такова нещо съществуваше, положението на Зелър не беше от леките.

Слънцето беше изгрявало и залязвало няколко десетки пъти след излизането му от болницата. Получил бе специални отличия и все пак си беше останал Джо Дарт — объркан, самотен, неспокоен. Срещу Ковалски не бяха повдигнати никакви обвинения и въпреки че Дарт беше очаквал да се върне в отдела същият, какъвто си беше, нещо се беше променило видимо в трудния му характер.

Известно време телевизионните екрани бяха изпълнени с новини: колапса на „Роксин лаборатории“ и безкрайният етически дебат, предизвикан от новината за лекарството латерин. Някои наричаха доктор Ариел Мартинсън светица, между тях и един сенатор от Мичиган. Други казваха, че случаят й никога няма да стигне до съда, че само Проктор и Алверес ще получат някакви присъди. Самата Мартинсън беше изчезнала, с което беше подхранила множество слухове, според един от които беше сключила договор с някаква френска фирма, която закупила няколко от генетичните патенти. А според друг беше се самоубила, следвайки примера на пациентите си.

Всичко това изглеждаше прекалено сензационно за Дарт. Светът се променяше толкова бързо — нищо не можеше да се предскаже. Страхът на днешния ден беше обещанието на утрешния.

Нямаше цветя, които да й остави. Не й беше донесъл нищо. Не й дължеше нищо — такива бяха чувствата му. Но все пак спря в края на гроба й, защото не можеше да го отмине. Тя му трябваше. Трябваше му тази връзка с жената, която го беше родила, със съществото, все едно колко ужасно е било. Тя беше там долу, под снега, тревата, земята и Дарт изпитваше чувство на признателност, че това е така. „Всички ние се намираме там, където е мястото ни“, помисли той.

Почувства, че гърлото му се свива и я прокле за това, че му влияе, че упражнява власт над него. Как смее! В очите му се показаха сълзи и той изпита желание да я намрази, но не можеше.

Наведе се и допря гипсираната си ръка о снега, където остана необясним отпечатък. Затвори очи и в продължение на кратък миг я намрази, но този миг премина.

— Прощавам ти — прошепна едва чуто, сълзите му започнаха да капят. Тишината не можеше да настъпи изведнъж, отдалече долиташе шум от трафик.

Той се изправи и се отдалечи, като отърка лице в рамото на палтото си и като прокле слабостта си.

Последва собствените си следи обратно през дълбокия сняг, болезнено съзнавайки, че нямаше други, които да последва. „Всичко е наред“, помисли той, поглеждайки към стената, където беше изписано името на Зелър.

Аби не беше угасила мотора на колата. Около нея беше топло. Мак спеше на задната седалка.

Караше тя. Дарт не можеше поради гипса.

— Добре ли си? — попита тя, докосвайки леко лицето му с ръка и избърсвайки една от сълзите му.

— По-добре — отговори Джо Дартели. Още не беше дошло време за прекрасно.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.